Adaptarea Bubuloimare
Crizã economicã globalã din 2008 îi costã pe zeci de milioane de oameni
economiile, locurile de muncã si locuintele lor.
Iatã cum s-a întâmplat.
ISLANDA
POPULATIA - 320.000
PRODUSUL INTERN BRUT - 13 MILIARDE DE DOLARI
PIERDERILE BÃNCILOR - 100 MILIARDE DE DOLARI
Islanda este o democratie stabilã,
cu un standard de viatã ridicat.
Si pânã nu demult, o ratã a somajului
si o datorie guvernamentalã extrem de reduse.
Am avut infrastructurã completã a unei societãti moderne...
Energie verde, productie alimentarã, sisteme de gestionarea a cotei de pescuit.
Sistem de sãnãtate modern, sistem educational bun... aer curat.
Criminalitate scãzutã.
Locul potrivit pentru o familie ca sã trãiascã.
Aveam aproape statutul de "final al evolutiei economice".
Dar în 2000 guvernul Islandei a început o largã politicã de reglementare
care urma sã aibã consecinte dezastruoase.
În primul rând pentru mediu, apoi pentru economie.
Au început prin a permite corporatiilor multinationale, precum Alcova,
sã construiascã fabrici gigant de topire a aluminiului
si sã exploateze potentialul geotermal si hidroelectric al Islandei.
Multe dintre cele mai frumoase zone din Munti
cu cele mai spectaculoase culori.
Orice activitate are consecintele ei.
În acelasi timp, guvernul a privatizat cele mai mari trei bãnci ale Islandei.
Rezultatul a fost unul dintre cele mai pure experimente în reglementare financiarã
realizat vreodatã.
Finantele au preluat si... au distrus totul.
Timp de 5 ani, aceste 3 bãnci mici
care n-au operat niciodatã în afara Islandei,
au împrumutat 120 miliarde dolari,
de zece ori cât producea economia Islandei.
Bancherii au împãrtit banii între ei si cu prietenii lor.
A fost o bulã uriasã, actiunile au crescut,
preturile locuintelor au crescut mai mult de douã ori.
Bula Islandezã, a dat nastere unor oameni precum, Jan Oskar Johannessen.
A împrumutat miliarde din bãnci,
pentru a cumpãra afaceri de retail în Londra.
Si-a mai cumpãrat, un avion privat cu dungulite,
un iaht de 40 milioane dolari si un penthouse în Manhattan.
Ziarele aveau mereu titluri de genul... Acest milionar a cumpãrat aceastã companie.
În Marea Britanie, Franta, Finlanda, sau oriunde în altã parte.
În loc sã spunã cã acest milionar a luat un miliard de dolari împrumut,
ca sã cumpere aceastã companie si i-a luat de la banca voastrã.
Bãncile vindeau fonduri pe piata monetarã
si tot bãncile,
sfãtuiau actionarii sã-si retragã banii si sã-i plaseze pe piatã.
Depozitele deveneau o necesitate peste tot.
Firme americane de contabilitate precum KPMG,
au auditat bãncile Islandeze si fondurile de investitii si nu au gãsit nereguli.
Agentiile de rating americane spuneau cã Islanda stãtea grozav.
În februarie 2007, agentiile de rating au decis sã creascã cota bãncilor,
la cea mai înaltã ratã posibilã... AAA.
S-a mers atât de departe,
încât guvernul cãlãtorea cu bancherii ca într-un reality-show.
Când bãncile Islandeze s-au prãbusit,
la sfârsitul lui 2008
rata somajului s-a triplat, în sase luni.
N-a rãmas nimeni neafectat în Islanda.
- Asadar, multi si-au pierdut economiile. - Da, asa a fost.
Reglementãrile guvernamentale ce trebuiau sã protejeze locuitorii Islandei,
n-au ajutat la nimic.
Avem doi avocati de la o firmã de reglementare care vin la o bancã
pentru a discuta despre unele probleme.
Atunci când se vor apropia de bancã,
vor vedea 19 SUV-uri în afara bãncii
asa cã te-ai dus la bancã si ai 19 avocati stând în fata ta
foarte bine pregãtiti, gata sã dãrâme orice argument pe care-l aduci.
Si dacã te descurci foarte bine, îti oferã un job.
O treime din inspectorii fiscali din Islanda,
au plecat sã lucreze pentru bãnci.
Dar asta-i o problemã generalã, în New York aveti aceeasi problemã, nu ?
Cum credeti cã sunt veniturile de pe Wall Street în zilele noastre ?
Excesive.
Mi s-a spus cã-i extrem de dificil pentru FMI
sã critice Statele Unite ale Americii.
Nu as spune asta.
Regretãm profund scãpãrile legii americane.
E uimitor câtã cocainã pot folosi cei de pe Wall Street...
sã se trezeascã si sã meargã la muncã a doua zi.
Nu stiam ce este creditul default swap,
sunt de modã veche.
A avut vreodatã remuscãri, Larry Summers ?
Nu ascult confesiuni,
Guvernul vine si spune, ãsta e planul A, ãsta planul B si ãsta planul C.
Ati sprijini controalele legale privind salariile directorilor executivi ?
Nu.
Sunteti de acord cu dreptul de compensare în industria serviciilor financiare ?
În cazul în care se justificã, atunci da, sunt.
- Credeti cã se justificã ? - Cred cã se justificã.
Si asa îi ajutati pe acesti oameni sã de-a lumea peste cap ?
Ai putea spune si asa.
Au avut câstiguri private si pierderi publice uriase.
Când începi sã te gândesti cã poti crea ceva din nimic,
e tare dificil sã rezisti.
Sunt îngrijorat de faptul cã o multime vor sã revinã la vechiul stil.
La stilul pe care în aveau înainte de crizã.
Am primit o multime de email-uri anonime de la bancheri,
spunând "Nu mã poti cita, dar eu chiar îmi fac griji"
De ce nu crezi cã s-a întreprins o anchetã mai sistematicã ?
Pentru cã atunci se vor gãsi vinovatii.
Credeti cã, Scoala de Afaceri Columbia, are un conflict semnificativ de interese ?
Nu cred cã avem.
Autoritãtile de reglementare nu si-au fãcut treaba.
Au avut puterea sã câstige fiecare caz când am fost procuror general.
Nu au vrut.
În septembrie 2008, falimentul bãncii de investitii americane, Lehman Brothers
si colapsul companiei de asigurãri AIG, cea mai mare din lume,
au declansat criza financiarã globalã.
Rezultatul a fost recesiunea globalã,
care a costat lumea, zeci de mii de miliarde de dolari,
a lãsat 30 de milioane de someri si a dublat datoria nationalã a SUA.
Dacã privesti costurile: structura fondurilor,
a averii locuintelor,
apoi structura veniturilor, a slujbelor,
15 milioane de oameni la nivel mondial ar putea ajunge din nou în pragul sãrãciei.
Aceastã este o crizã enorm de scumpã.
Aceastã crizã n-a fost un accident.
A fost cauzatã de scãparea de sub control a industriei.
Încã din 1980, cresterea sectorului financiar din SUA,
a dus la o serie de crize financiare din ce în ce mai severe.
Fiecare crizã a provocat pagube mai multe,
în timp ce industria a fãcut tot mai multi bani.
Partea I. Cum am ajuns aici...
Dupã Marea Depresie, Statele Unite ale Americii
au 40 de ani de crestere economicã,
fãrã mãcar o singurã crizã financiarã.
Sectorul financiar a fost strict reglementat,
cele mai multe bãnci fãceau afaceri locale
si le erau interzise speculatiile,
cu economiile deponentilor.
Bãncile de investitii
care se ocupau de tranzactionarea de actiuni si obligatiuni,
erau parteneriate private de mici dimensiuni.
Traditional, în serviciile bancare de investitii,
partenerii puneau banii la bãtaie
si evident, partenerii,
supravegheau acei bani foarte atent.
Au vrut sã trãiascã bine,
dar n-au vrut
sã riste totul fãrã sã fie siguri de câstig.
Paul Volcker a lucrat la departamentul de trezorerie
si a fost presedinte al Federal Reserve,
între 1979- 1987.
Înainte de a intra în guvern,
a fost economist financiar
la Banca Chase Manhattan.
Când am plecat de la Chase la Trezorerie în 1969,
cred cã venitul meu era în jur
de 45.000 dolari pe an.
Morgan Stanley în 1972
avea aproximativ 110 angajati în total,
un birou si un capital de 12.000.000 de dolari.
Acum, Morgan Stanley are 50.000 de angajati,
capital de câteva miliarde de dolari
si are birouri în toatã lumea.
În 1980, industria financiarã a explodat.
Bãncile de investitii au devenit publice,
primind în pãstrare mari cantitãti de bani.
Persoanele de pe Wall Street au început sã se îmbogãteascã.
Am avut un prieten care era trader de bonduri,
la Merilyn Lynch în anul 1970.
Era conductor de tren pe timp de noapte,
deoarece avea 3 copii
si nu-i putea creste
cu ceea ce câstiga un trader de bonduri.
Prin 1986, a fãcut milioane de dolari
si am crezut cã a fãcut-o pentru cã era inteligent.
Cea mai mare sarcinã în fata natiunii,
este de a restabili prosperitatea noastrã economicã.
În 1981, presedintele Ronald Reagan,
l-a numit secretar al Trezoreriei,
pe CEO-ul bãncii de investitii, Merrill Lynch,
Donald Regan.
Wall Street si presedintele, erau pe aceeasi lungime de undã.
Am vorbit cu mai multi lideri de pe Wall Street,
iar ei vor sprijini în totalitate presedintele.
Administratia Reagan,
sustinutã de economisti si lobbisti financiari,
a început perioada de 30 de ani de liberalizãri financiare.
În 1982, administratia Reagan,
au liberalizat casele de economii si societãtile de credit,
permitându-le sã facã investitii riscante
cu banii deponentilor lor.
Pânã la sfârsitul deceniului,
sute de case de economii si societãti de credit, au esuat.
Aceste crize i-au costat pe contribuabili, 124 miliarde de dolari
si i-a costat pe multi oameni economiile lor de-o viatã.
Ar putea fi, cel mai mare jaf bancar din istoria noastrã.
Mii de directori ai caselor de economii si societãtilor de credit,
au mers la închisoare pentru jefuirea companiilor lor.
Unul din cazurile extreme,
a fost Charles Keating.
În 1985, când autoritãtile de reglementare federale
au început sã-l investigheze,
Keating a angajat un economist
pe nume Alan Greenspan.
În adresa lui cãtre autoritãtile de reglementare,
Greenspan a lãudat si expertizat planul de afaceri solid al lui Keating
si a spus cã n-a vãzut nici un risc în a-i permite
lui Keating sã investeascã banii clientilor sãi.
Keating i-a plãtit lui Greenspan, 40.000 de dolari.
Charles Keating, a fost închis la scurt timp dupã aceea.
Pe Alan Greenspan,
presedintele Reagan, l-a numit,
presedinte al bãncii centrale a Americii...
Federal Reserve.
Greenspan a fost numit din nou,
de cãtre presedintii Clinton si George W. Bush.
În timpul administratiei Clinton,
liberalizarea a continuat sub Greenspan
si secretarul Trezoreriei, Robert Rubin,
fostul director al bãncii de investitii,
Goldman Sachs,
si Larry Summers... profesor de economie la Harvard.
Sectorul financiar de pe Wall Street fiind puternic,
având lobbisti, având o grãmadã de bani,
au capturat pas cu pas, sistemul politic
atât pe Democrati cât si pe Republicani.
Pânã la sfârsitul anilor 90
sectorul financiar s-a consolidat,
în câteva firme gigantice.
Fiecare dintre ele atât de mare
încât cãderea lor poate ameninta întregul sistemul.
Si administratia Clinton
a ajutat sã creascã si chiar sã se extindã.
În 1999, Citicorp si Travelers
au fuzionat pentru a forma Citigroup...
Cea mai mare companie de servicii financiare,
din lume.
Fuziunea a încãlcat legea Glass-Steagal...
o lege adoptatã dupã Marea Depresie,
care împiedica bãncile sã foloseascã depozitele clientilor,
în activitãti bancare de investitii riscante.
A fost ilegal sã achizitioneze Travelers.
Greenspan n-a spus nimic.
Federal Reserve i-a scutit
pentru un an si apoi au adoptat legea.
În 1999, la insistentele lui Summers si Rubin,
Congresul a adoptat "Gramm-Leach-Bliley Act"...
Cunoscut pentru unii ca Citigroup Relive Act.
Acesta a anulat "Glass-Steagal"
si a netezit calea, pentru viitoarele fuziuni.
Robert Rubin va face mai târziu
126 milioane dolari ca vicepresedinte al Citigroup.
A refuzat sa fie intervievat pentru acest film.
De ce sã ai bãnci mari ?
Pentru cã cã bãncilor le place puterea de monopol,
pentru cã bãncilor le place puterea de lobbi,
pentru cã bãncile stiu cã atunci când esti prea mare
vei fi salvat.
Pietele sunt în mod inerent instabile,
sau cel putin potential instabile.
Iar metafora corespunzãtoare sunt vechile tancuri petroliere.
Fiind foarte mari, prin urmare,
trebuiau compartimentate
pentru a preveni împrãstierea petrolului,
la rãsturnarea vasului.
La proiectarea vasului, trebuia sã se ia în considerare asta.
Si dupã Depresiune,
regulamentul de fapt, a introdus
aceste compartimente etanse,
iar liberalizarea a condus la
eliminarea compartimentãrii.
Urmãtoarea crizã a venit la sfârsitul anilor 90.
Bãncile de investitii au alimentat masele, cu bule de actiuni în internet,
care au fost urmate de prãbusirea din 2001
care a cauzat 5.000 miliarde de dolari pierderi de investitii.
Comisiile de Securitate si Schimb,...
Agentia federalã care a fost creatã
în timpul Depresiei, pentru a reglementa investitiile bancare,
nu au fãcut nimic.
În lipsa unui sens al actiunii federale
si nu a fost nici unul...
Si având în vedere esecul clar de auto-reglementare,
a devenit necesar pentru altii sã-si intensifice
si sã adopte mãsurile de protectie necesare.
Investigatiile lui Eliot Spitzers, au arãtat cã
bãncile de investitii au promovat
companii de internet, despre care au stiut cã nu vor reusi.
Analistii de valori au fost plãtiti
dupã cât de multe afaceri au adus
si ceea ce au spus în public,
a fost destul de diferit de ceea ce au spus în privat.
InfoSpace a dat cel mai mare rating posibil
respins de cãtre analisti ca "un râci".
Excite - de asemenea, foarte bine cotatã,
numitã "o bucatã de rahat".
Apãrarea care a fost întinsa,
de multe din bãncile de investitii,
nu a fost, te înseli, a fost...
Toti o fãceau si toti stiau ce se întâmplã
si prin urmare, nimeni n-ar fi trebuit sã se bazeze pe acest analisti.
În decembrie 2002, zece bãnci de investitii
au solutionat cazul pentru un total de 1,4 miliarde dolari,
si au promis sã schimbe modul de functionare.
Scott Talbott este lobbist sef
pentru Financial Services Roundtable.
Unul dintre cele mai puternice grupuri din Washington,
care reprezintã aproape toate
cele mai mari companii financiare din lume.
Sunteti împãcat cu faptul
cã mai multe dintre companiile membre
s-au angajat în activitãti criminale pe scarã largã ?
- Va trebui sã fiti mai specific. - Bine...
În primul, rând activitãtile criminale
nu ar trebui sã fie acceptate, punct.
Firmele de pe Wall Street gata sã plãteascã un miliard din amenzi.
De când a început liberalizarea,
cele mai mari firme financiare din lume,
au fost prinse spãlând bani,
fraudând clientii si falsificându-si situatiile financiare.
Iar si iar si iar.
JP Morgan, a mituit oficiali din guvern.
RIGGS BANK a spãlat banii dictatorului cilian, Augusto Pinochet.
Credit Suisse a dat bani,
pentru programul nuclear al Iranului
si pentru Organizatia Industriilor Aerospatiale din Iran,
care a construit rachete balistice.
Orice informatie care l-ar identifica
ca iranian, va fi eliminatã.
Bancã a fost amendatã cu 536 milioane de dolari.
Citibank a ajutat la drenarea a 1.5 milioane de dolari
bani obtinuti din droguri, din Mexic.
Spuneati cã ar fi putut
"pierde orice document contabil".
Am spus-o în spirit de glumã.
A fost la început.
Nu am vorbit serios.
Între 1998 si 2003,
Fannie Mae si-a supraevaluat câstigurile,
cu mai mult de 10 miliarde dolari.
Aceste standardele de contabilitate sunt foarte complexe
si cer determinare
cu care expertii adesea erau în dezacord.
CEO Franklin Raines,
care era directorul de buget al presedintelui Clinton,
a primit peste 22 milioane dolari în bonusuri.
Când UBS a fost prins,
ajutând americanii bogati sã facã evaziune fiscalã,
au refuzat sã coopereze cu guvernul american.
Ati fi dispus sã ne spuneti numele ?
Dacã existã un tratat cadru...
Nu existã niciun tratat cadru.
Sunteti de acord cã ati participat la o fraudã ?
Se asteaptã ca AIG, sã ofere 1.6 miliarde
pentru a-si solutiona problemele cu autoritãtile de reglementare.
Cum au ajutat bãncile, înselãciunea Enron.
Au ajutat Ernon sã ascundã frauda... amendate cu 385 milioane de dolari.
Dar, în timp ce compania se confruntã cu amenzi fãrã precedent,
firmele de investitii nu fãceau asta.
Trebuie sã recunosc cã n-am gresit cu nimic.
Când esti atât de mare si ai de-a face
cu atât de multe produse si atât de multi clienti,
se întâmplã sã aparã greseli.
Sectorul serviciilor financiare,
pare sã aibã nivelul de criminalitate, care este,
oarecum distinct.
Când a fost ultima datã când,
CISCO sau Intel sau Google sau Apple sau IBM...
Sunt în totalitate de acord cu dvs
cu privire la serviciile financiare versus Hightech.
Dar Hightech, e fundamental o afaceri de creatie,
unde se genereazã valoare si se obtin venituri,
creând de fapt, ceva nou si diferit.
Începând din 1990,
reglementãrile si avansurile în tehnologie
au condus la o explozie a produselor financiare complexe
numite derivate.
Economistii si bancherii...
Au pretins cã au fãcut piata mai sigurã,
dar au fãcut-o mai instabilã
De la sfârsitul Rãzboiului Rece,
o multime de fosti fizicieni si matematicieni
s-au hotãrât sã îsi dedice talentul
nu tehnologiei Rãzboiului Rece,
ci pietelor financiare
si împreunã cu bancherii si cu fondurile de investitii...
- Au creat altfel de arme ? - Sigur.
Dupã cum spunea Warren Buffet:
"Arme de distrugere în masã".
Guvernantii, politicienii si oamenii de afaceri
nu au luat în serios
amenintarea inovatiei financiare
asupra stabilitãtii sistemului financiar.
Bancherii, folosind derivatele,
au putut face tranzactii virtuale cu aproape orice.
Au pariat pe cresterea sau scãderea pretului pe baril,
pe falimentul firmelor, chiar si pe vreme.
La sfârsitul anilor '90, derivatele
reprezentau 15 trilioane de dolari, pe o piatã lipsitã de reglementãri.
În 1998, cineva a încercat sã le reglementeze.
Brooksley Born a terminat ca sefã de promotie la Stanford Law School
si a fost prima femeie
care a editat o culegere de legi importante.
Dupã ce a fãcut practicã cu derivatele la firma Arnold & Porter,
lui Born i s-a propus, de cãtre presedintele Clinton,
sã devinã presedinte al Comisiei Comerciale de Tranzactii Futures,
care supraveghea piata derivatelor.
Brooksley Born m-a întrebat
dacã vreau sã lucrez cu ea.
Am decis cã era o piatã serioasã
si potential destabilizatoare.
În mai 1998, CCTF
a initiat o propunere de reglementare a derivatelor.
Departamentul Trezoreriei din administratia Clinton a rãspuns imediat.
M-am dus întâmplãtor în biroul lui Brooksley
când ea tocmai punea jos receptorul.
Era lividã,
s-a uitat la mine si mi-a zis:
"Era Larry Summers. Avea 13 bancheri în birou".
Summers a actionat într-un mod extrem de deranjant.
Într-un fel, îi cerea sã se opreascã.
Bãncile depindeau deja foarte mult
de câstigurile din diverse genuri de activitãti
si asta a dus la o bãtãlie titanicã
pentru a preveni reglementarea acestor instrumente.
La putin timp dupã telefonul lui Summers,
Greenspan, Rubin si presedintele SEC, Arthur Levitt,
au initiat o declaratie comunã prin care o combãteau pe Born
si recomandau legislativului
sã pãstreze nereglementatã piata derivatelor.
Reglementarea tranzactiilor derivate
care sunt negociate în particular de profesionisti
nu este necesarã.
Legea a fost respinsã, din pãcate,
mai întâi de administratia Clinton,
apoi de cãtre Congres.
În 2000, senatorul Phil Gramm a jucat un rol important
si a reusit sã obtinã
excluderea derivatelor de la reglementare.
Sunt piete unite care reduc povara reglementãrii.
Cred cã e nevoie sã facem asta.
Dupã ce a plecat din Senat, Phill Gramm a devenit vice-presedintele UBS.
Din 1993, sotia sa Wendy a fãcut parte din comitetul director de la Enron.
Dar sperãm din suflet,
cã anul acesta vom putea trece la o legislatie,
care sã sigure certitudinea legalã
derivatelor OTC.
Larry Summers a câstigat ulterior 20 mil. $ din investitii bazate pe derivate.
As dori sã mã raliez
tuturor opiniilor dlui secretar Summers.
În decembrie 2000, Congresul a legiferat
"Actul de modernizare a tranzactiilor futures".
Întocmit cu ajutorul unor finantisti,
acesta interzicea reglementarea derivatelor.
Odatã fãcut, a rãmas intangibil.
Folosirea derivatelor si a inovatiei financiare
a explodat dupã anul 2000.
- Asa sã-mi ajute Dumnezeu. - Asa sã-mi ajute Dumnezeu.
La momentul când G.W. Bush a preluat puterea, în 2001,
sectorul finantelor publice din SUA era mai profitabil,
mai concentrat si mai puternic decât fusese vreodatã.
Existau cinci bãnci de investitii care dominau industria,
douã conglomerate financiare,
trei companii de asigurãri
si trei agentii de evaluare.
Unirea tuturor
a fost un lant de securitate, un nou sistem
care conecta trilioane de dolari, credite ipotecare si de alt gen
cu învestitorii din lumea întreagã.
Acum 30 de ani, dacã voiai sã iei un credit pentru o locuintã,
cel care-ti dãdea banii
se astepta sã-i dai înapoi.
Luai un împrumut pe care trebuia sã-l rambursezi.
De atunci am descoperit însã metoda de securitizare a creditului.
Oamenii care iau credite
nu mai sunt expusi riscului de a nu le putea rambursa.
În vechiul sistem, când proprietarul locuintei
îsi plãtea creditul ipotecar lunã de lunã,
banii ajungeau la creditorul local.
Si din moment ce creditele ipotecare erau rambursate în zeci de ani,
creditorii erau grijulii.
În noul sistem, creditorii vând ipotecile bãncilor de investitii.
Acestea adunã mii de credite ipotecare sau alt gen de împrumuturi,
inclusiv credite pentru masinã sau cãrti de credit pentru cumpãrãturi,
pentru a crea niste derivate complexe,
numite obligatiuni colaterale ipotecare.
Bãncile de investitii vând apoi aceste obligatiuni învestitorilor.
Acum, când proprietarii locuintelor îsi plãtesc creditul ipotecar,
banii ajung la învestitorii din întreaga lume.
Bãncile de investitii plãtesc agentiile sã evalueze aceste obligatiuni
si multe dintre ele beneficiazã de o cotatie AAA,
care reprezintã cea mai înaltã treaptã a ratei investitiilor.
Asta a fãcut obligatiunile colaterale la fel de populare ca fondurile de pensii,
singurele care mai aveau un nivel la fel de înalt.
Sistemul acesta era o bombã cu ceas.
Creditorilor nu le mai pãsa dacã li se restituie împrumuturile.
Asa cã au început sã acorde împrumuturi riscante.
Nici bãncilor de investitii nu le-a pãsat.
Cu cât vindeau mai multe obligatiuni, cu atât aveau profituri mai mari,
iar agentiile de evaluare plãtite de cãtre bãncile de investitii
nu puteau fi trase la rãspundere dacã evaluarea obligatiunilor se dovedea gresitã.
Erai bun de prins în plasã
si nu existau constrângeri legale,
asa cã se dãduse verde la acordarea unui numãr cât mai mare de împrumuturi.
Între anii 2000 si 2003,
numãrul creditelor ipotecare fãcute în fiecare an
s-a mãrit de aproape patru ori.
Nimãnui din acest lant al securitizarii,
de la început pânã la sfârsit,
nu-i pãsa de calitatea creditului ipotecar.
Îi interesa doar sã-si maximizeze volumul de credite
si sã obtinã o dobândã din asta.
La începutul anului 2000, a avut loc o mãrire spectaculoasã
a împrumuturilor riscante... numite subprime.
Dar, când mii de împrumuturi de acest gen
au fost combinate creându-se obligatiunile ipotecare,
multe dintre ele au beneficiat mai departe de cotatie AAA.
Nu ar fi fost posibil sã creezi derivate
care sã nu aibã aceste riscuri,
care sã ducã echivalentul deductibilitãtilor
în zona de risc acceptabil,
care sã fie preluate s.a.m.d.
N-au fãcut asa ceva, nu ?
Nu, dar privind retrospectiv ar fi trebuit s-o facã.
Asadar, oamenii acestia stiau cã fac ceva periculos ?
Cred cã stiau.
Bancile de investitii preferau creditele subprime,
deoarece aveau rate mai ridicate ale dobânzilor.
Asta a condus la o crestere masivã a creditãrii agresive.
Debitorii erau inutil bãgati în credite subprime scumpe,
iar multe credite erau date oamenilor care nu puteau sã le ramburseze.
Toate ofertele institutiilor financiare
cãtre beneficiarii de credite ipotecare
se bazau pe imaginea cã sunt cele mai profitabile,
în timp ce erau împrumuturi riscante.
Bancherii câstigã mai mult dacã îti acordã un credit pe care nu-l poti rambursa.
La asta te îndeamnã.
Partea a II-a - Bula 2001- 2007
Dintr-o datã, sute de miliarde de dolari anual
au intrat în lantul securitizarii.
Din moment ce oricine putea lua un credit ipotecar,
preturile locuintelor au urcat la cer.
Rezultatul a fost cea mai mare explozie a preturilor din istorie.
Adevãratul stat e realist si îsi evalueazã bogãtiile.
Poate sã trãiascã cu bogãtiile sale sau le poate închiria.
A fost o explozie a preturilor locuintelor care nu avea niciun sens.
Finantarea apetitul din sectorul financiar,
ne-a dus acolo unde am ajuns cu totii.
Ultima oarã s-a mai produs o astfel de explozie a preturilor la finele anilor '80.
În cazul acela, cresterea preturilor locuintelor a fost relativ minorã.
Aceastã crestere a preturilor locuintelor a dus la o recesiune relativ severã...
Din 1996 pânã în 2006, preturile locuintelor
pur si simplu s-au dublat.
La pretul de 500 $ biletul,
au venit sã audã cum sã cumpere
propria bucatã din visul american.
Goldman Sachs, Bear Stearns, Lehman Brothers, Merrill Lynch
au fost cu totii implicati în credite riscante
si si-au majorat fondurile de la 30 miliarde $ pe an
la peste 600 miliarde $ pe an, în rãstimp de zece ani.
Stiau ce se întâmplã.
Countrywide Fiancial, cea mai mare institutie de creditare subprime,
a avut portofoliul de credite de 97 miliarde $
si a fãcut profit de peste 11 milioane de dolari.
Pe Wall Street, primele anuale au atins valori uriase,
comerciantii si cei din conducere au devenit extrem de bogati în aceastã perioadã.
Lehman Brothers a fost unul dintre cei mai mari beneficiari ai creditelor riscante,
iar presedintele lor, Richard Fuld,
a încasat 485 milioane $.
Pe Wall Street, aceastã explozie a preturilor locuintelor
a dus la obtinerea a sute de miliarde de dolari profit.
Pânã în 2006, aproximativ 40% din întregul profit al celor 500 firme S& P
provenea de la institutii financiare.
Nu erau profituri reale, nu erau venituri adevãrate,
ci doar bani
creati de sistem si contabilizati ca venituri.
Trei ani de zile de involutie au fost stersi cu buretele.
Cred cã a fost de fapt, retrospectiv privind,
o schemã Ponzi de nivel national, ba nu, global.
Prin pactul de protejare a egalitãtii si a dreptului de proprietate,
conducerea Federal Reserve, a cãpãtat autoritatea
de a reglementa industria creditelor ipotecare,
dar presedintele sãu, Alan Greenspan a refuzat sã uzeze de aceastã abilitare.
Alan Greenspan a spun "nu" liberalizãrii. " Nici mãcar nu cred în asta".
De 20 de ani, Robert Gnaizda conduce Greenlining,
un puternic grup de avocati ai consumatorilor.
S-a întâlnit de mai multe ori cu Greenspan.
I-am dat un exemplu din toatã tara
de 150 de credite ipotecare complex ajustabile.
A spus cã dacã ai avea un doctorat în matematicã,
n-ai fi capabil sã le întelegi suficient
cât sã stii care e bunã pentru tine si care nu.
Noi am crezut cã va lua atitudine,
dar, cum conversatia continua,
era clar cã era blocat în ideologia lui.
Ne-am întâlnit din nou cu Greenspan în 2005.
Ne întâlneam cu el de douã ori pe an niciodatã mai putin de o datã pe an,
dar nu-si schimba convingerea.
Alan Greenspan a refuzat sã fie intervievat pentru acest film.
În lumea fantasticã a comunicatiilor mondiale,
miscarea liberã si eficientã a capitalului
ajuta la crearea celei mai mari prosperitãti din istoria omenirii.
Comisia de Schimb si Securitate n-a condus anchete bancare majore în timpul bulei.
146 oameni au fost scosi din divizia de aplicare SEC.
Pentru acelasi lucru depuneti si dvs mãrturie ?
Da. Cred cã a existat o eviscerare
sistematica sau cum vreti s-o numiti,
a agentiei si capacitãtii sale
prin reducerea de personal.
Biroul de management al riscului SEC
a fost redus la o persoanã, spuneti ?
Când domnul acela merge seara acasã, poate sã stingã lumina.
În timpul bulei, bãncile de investitie împrumutau puternic
sã cumpere mai multe credite si sã creeze mai multe obligatiuni.
Proportia dintre dintre banii împrumutati
si banii detinuti de bancã este denumitã "pârghie".
Cu cât împrumutau mai mult, cu atât era mai mare pârghia.
În 2004, Henry Paulson, CEO la Goldman Sachs,
a influentat SEC
sã slãbeascã limitele avantajului,
permitând bãncilor sã creascã brusc împrumutul.
SEC a decis sã lase
bãncile de investitii sã riste mult mai mult.
A fost inconstientã si nu stiu de ce au fãcut-o, dar au fãcut-o.
Pe 28 aprilie 2004, SEC au considerat sã ridice "pârghia" bãncilor de investitii.
Am zis cã acestia sunt bãietii mari si evident, e adevãrat.
Dar asta înseamnã cã dacã ceva merge prost, va fi un dezastru îngrozitor de mare.
La aceste nivel, aveti de-a face cu cele mai sofisticate institutii financiare.
Acestea sunt companiile cu cele mai multe activitãti cu derivate din SUA.
Am vorbit cu câteva cu privire la nivelul lor de sigurantã.
Companiile credeau cã numãrul era corespunzãtor.
Comisarii au votat sã adopte noi amendamente ca recomandate de personal ?
Într-adevãr. În unanimitate. Si sedinta s-a suspendat.
Gradul de crestere în sistemul financiar
devine absolut înspãimântãtor
Bãncile de investitii urcau "pârghia" la un nivel de 33 la 1
ceea ce înseamnã cã o scãdere micã de 3% din valoarea activului de baza
i-ar fi fãcut insolventi.
Dar mai era o bombã cu ceas în sistemul financiar.
AIG, cea mai mare companie de asigurãri din lumea întreagã
vindea cantitãti imense de actiuni denumite "credit default swap".
Pentru investitorii care detineau obligatiuni,
CDS functiona ca niste polite de asigurare.
Un investitor care cumpãrã CDS plãteste AIG un bonus de o pãtrime.
Dacã CDO merge prost, AIG promite sã plãteascã pierderile investitorului.
Dar, spre deosebire de agentiile obisnuite, speculatorii puteau cumpãra CDS de la AIG
pentru a putea paria împotriva CDO pe care nu le aveau.
În asigurãri, poti asigura numai ceva ce detii.
Sã zicem cã tu detii o proprietate si eu detin o casã.
Eu pot asigura casã numai o datã.
Derivatele universale permit oricãrei persoane sã asigure acea casã.
Tu poti asigura asta, altcineva, sau 50 de oameni pot asigura casa mea.
Ce se întâmplã dacã îmi arde casa ?
Numãrul de pierderi din sistem este mare.
Din moment ce creditul "default swap" nu era regulat
AIG nu trebuia sã punã bani deoparte pentru a acoperi potentialele pierderi.
În schimb, AIG a plãtit angajatilor bonusuri uriase
atunci când contractul a fost semnat.
Dar dacã mai târziu CDO-urile ar merge rãu, AIG ar fi terminatã.
Oamenii au fost recompensati pentru cã si-au asumat riscuri mari. În vremuri bune
genereazã remuneratii pe termen scurt si profituri, prin urmare, bonusuri,
dar asta în timp va duce firma la faliment.
Asta va distruge sistemul compensatiei.
Divizia de produse AIG din Londra
a generat 500 miliarde de dolari de credite "default swap" în timpul bulei.
Multe dintre ele au fost pentru CDO acoperite de ipoteci subprime.
Cei 400 de angajati de la AIG au fãcut 3,5 miliarde între 2000 si 2007.
Joseph Cassano... seful AIG FP...
a fãcut personal 315 milioane.
Este greu pentru noi, fãrã a fi neseriosi
pentru a vedea un scenariu cu orice motiv
care ne-ar vedea pierzând 1 dolar la fiecare tranzactie.
În 2007 auditorii AIG au fãcut avertismente.
Unul dintre ei, Joseph St. Denis a demisionat în semn de protest
dupã ce Cassano l-a blocat repetat în a investiga conturile AIGFP.
Sã vã spun o persoanã
care nu a primit bonus, în timp ce restul primeau.
A fost, Sant Denis.
Dl. St. Denis care a încercat sã alerteze pe voi doi
cã veti intra în mari probleme.
A demisionat frustrat si nu a primit bonus.
În 2005, Raghuram Rajan atunci economist sef la FMI
a prezentat o lucrare la simpozionul anual Jackson Hole,
cea mai de elitã conferintã bancarã din lume.
Cine era în audientã ?
Cred cã erau cei mai mari bancheri din lume,
începând cu dl. Greenspan,
Ben Bernanke,
Larry Summers era acolo,
Tim Geithner era si el
Titlul de pe hârtie era esential.
Dezvoltarea financiarã face lumea un loc mai riscant ?
Si concluzia era cã da.
Lucrarea lui Rajan s-a concentrat pe incertitudinea care aduce bonusuri
bazate pe profit pe termen scurt
si care nu impuneau penalizãri pentru pierderile ulterioare.
Rajan a argumentat cã aceste lucruri încurajeazã bancherii sã riste
care ar putea sã le distrugã firma
si chiar întregul sistem financiar.
Este foarte usor sã generezi performantã asumându-ti mai multe riscuri.
Ceea ce trebuie sã faci este sã compensezi performanta la risc moderat
si acolo se blocheazã toti.
Rajan a pus punctul pe i.
Ce a spus în mod particular a fost:
"Voi pretindeti cã ati gãsit o cale de a face profit cu un risc mai mic,
eu spun cã ati gãsit o cale sã faceti profit cu un risc mai mare."
Si asta este o mare diferentã.
Summers comenta mult.
Considera cã eu critic schimbãrile
în lumea financiarã
si se temea de regularizarea care ar schimba totul.
În principal m-a acuzat cã sunt un Luddite.
Voia sã se asigure cã nu aduce un set nou de regularizãri
care sã constrângã sistemul.
Larry Summers a refuzat sã dea un interviu pentru acest film.
Vei face în plus 2 milioane de dolari pe an sau 10 milioane de dolari pe an,
punând institutia financiarã în risc.
Altcineva plãteste factura, dar nu esti tu acela.
Ai face acel pariu ?
Majoritatea oamenilor care lucrau pe Wall Street au spus: "Cu sigurantã".
Voi face acel pariu.
The Hamptons la douã ore de New York
Niciodatã nu era de ajuns.
Nu vroiau sã detinã doar o casã,
ci vroiau sã aibã cinci case si
un penthouse scump în Park Avenue.
Si vor propriul lor avion.
Credeti cã este o industrie unde, nivelul compensatiei este foarte bun ?
Cred cã as fi atent, as fi cu bãgare de seama, la cuvântul foarte bun.
Totul este relativ.
Aveti o casã de 40 milioane de dolari în Florida, cu vedere la ocean,
o casã de vacantã în Sun Valley, Idaho...
Dvs si sotia aveti o colectie de artã cu tablouri de milioane de dolari.
Richard Fuld nu a apãrut niciodatã la locul de tranzactionare.
Erau acolo tot timpul, consilieri de artã.
Are propriul lift. Are modul lui de a fi deconectat.
Liftul lui era construit
pentru ca soferul sã intre dimineata si
un agent de securitate sã-l aibã în pazã.
E o fereastrã de doar douã, trei secunde în care vede oamenii,
apoi merge în lift si urcã direct la etajul 31.
Lehman detinea o multime de companii de avioane.
- Stiti de asta ? - Da.
Câte erau ?
Erau 6, incluzând 767.
Avea si un elicopter.
Înteleg. Nu erau cam multe avioane în proprietate ?
Avem de a face cu personalitãti tip A si aceastã personalitate stie totul în lume.
Bankingul a devenit un concurs de urinat.
Adicã a mea e mai mare ca a ta, sau ceva de acest gen.
Si tot omul a condus asta.
Afaceri de 15 miliarde de dolari nu erau mari, asa cã, fãceam de 100 miliarde.
Acesti oameni riscã, sunt impulsivi.
Jonathan Alpert este un psiholog ai cãrui clienti sunt directori de pe Wall Street
Face parte din comportamentul lor, din personalitatea lor
si asta se manifestã în afara muncii.
Este normal pentru bãrbati sã iasã, sã meargã la baruri de striptis,
sã se drogheze.
Am vãzut folosirea unor cantitãti de cocainã, multe prostituate.
Recent neuro cercetãtorii au fãcut experimente ce implicã indivizi
pe care i-au pus la aparate de RMN
si a trebuit sã joace jocuri al cãror premii erau banii.
Si au observat cã atunci când subiectii câstigã bani
partea din creier este stimulatã ca aceea stimulatã de cocainã.
Multi oameni simt nevoia sã participe în acel comportament,
sã fie promovati, recunoscuti.
Conform unui articol din Bloomberg
afacerea de distractie reprezintã 5% din afacerile
brokerilor din New York
si adesea includ baruri de striptis, prostitutie si droguri.
Un broker din New York si-a dat în 2007 firma în judecatã
pentru cã i se cerea sã recurgã
la prostituate pentru a întretine afaceristii.
Este doar un complet dezinteres
la impactul pe care actiunile lor le-ar avea,
asupra societãtii, familiei.
Nu au probleme în a folosi o prostituatã, si sã meargã acasã la sotie.
Kristin Davis conducea o elitã de prostitutie din apartament.
Era localizat la câteva blocuri de schimbul de stocuri din New York.
Câti clienti ?
Atunci, cam 10.000.
Câti erau de pe Wall Street ?
Din clientii de top, cam 40-50%.
Erau reprezentanti ai tuturor firmelor mari de pe Wall Street, Goldman Sachs...
Lehman Brothers, da, erau de peste tot.
Morgan Stanley era mai putin.
Cred cã Goldman era destul de mult implicatã.
Multi clienti mã sunau si spuneau, cã pot sã-mi aducã un Lamborghini
pentru o noapte cu o fatã ?
Acesti tipi au cheltuit banii companiei,
avem multe carduri, de la diferite firme financiare.
Aceste servicii erau încãrcate pe reparatii de calculatoare
cercetare de piatã, consultantã pentru testarea pietii.
De obicei, le dãdeam o bucata de hârtie cu antet si le ziceam, fã factura.
Acest model de comportament, te gândesti,
se extinde la nivelul managementului superior al firmei.
Absolut. Stiu cu sigurantã cã asa este.
Se extinde foarte sus.
Un prieten de-al meu, care e implicat
într-o societate cu prezenta mare financiarã,
spunea... ar cam fi timpul sã înveti despre credite ipotecare subprime.
A deschis o sesiune cu biroul lui de tranzactionare si cu mine.
Un tehnician, care a fãcut toate acestea... devine foarte excitat.
Folosindu-si computerul, scotând afarã în 3 secunde,
aceastã problemã a valorilor mobiliare Goldman Sachs.
A fost un adevãrat dezastru.
Debitori a împrumutat, în medie, 99,3 la suta din pretul casei.
Ceea ce înseamnã ca nu au niciun ban în casa.
Daca ceva nu merge bine, se vor retrage din creditul ipotecar.
Ãsta nu-i un împrumut pe care l-ai face, nu ?
Trebuie sã fii nebun.
Dar cumva, ai luat 8.000 din aceste împrumuturi
si din momentul în care bãietii au încheiat la Goldman Sachs si agentiile de rating,
douã treimi din împrumuturi au fost evaluate AAA,
ceea ce însemna cã au fost evaluate la fel de sigure ca titlurile de stat.
E o nebunie întreagã.
Goldman Sachs a vândut în valoare de cel putin 3.1 miliarde de dolari
din aceste CDO toxice în prima jumãtate a anului 2006.
CEO al Goldman Sachs, la acel moment era Henry Paulson,
CEO-ul cel mai bine plãtit pe Wall Street.
Bunã dimineata, bun venit la Casa Albã.
Sunt încântat sã anunt cã-l voi numi pe Henry Paulson,
secretar al Trezoreriei.
Are experientã în afaceri de-o viatã,
are o cunoastere intimã a pietelor financiare,
a câstigat o reputatie pentru sinceritate si integritate.
Ai putea crede cã ar fi greu pentru Paulson
sã se adapteze la un salariu de angajat la stat.
Dar acceptând jobul ca secretar al Trezoreriei,
a fost cea mai bunã decizie financiarã din viata lui.
Paulson a trebuit sã-si vândã actiunile
în valoare de 485 milioane de dolari la Goldman,
atunci când a mers sã lucreze pentru guvern.
Dar datoritã unei legi adoptate de cãtre primul presedinte Bush,
el nu a trebuit sã plãteascã impozite pe ele.
A economisit, 50 milioane dolari.
Articol apãrut în octombrie 2007.
Deja, o treime din creditele ipotecare erau executate.
Acum, cele mai multe dintre ele s-au dus.
Un grup care a cumpãrat aceste titluri de-acum fãrã valoare
a fost sistemul public de pensii al angajatilor din Mississippi,
care dã lunar pensia la peste 80.000 de pensionari.
Au pierdut milioane de dolari si acum se judecã cu Goldman Sachs.
Pânã la sfârsitul anului 2006, Goldman, a fãcut un pas înainte
Nu a vândut doar CDO toxice
a început în mod activ, pariul împotriva lor
în acelasi timp, le spunea clientilor
cã acestea erau investitii de înalta calitate.
Prin achizitionarea de credite default swap de la AIG,
Goldman Sachs putea paria împotriva CDO care nu erau ale lor
si sã plãteascã atunci când CDO se prãbuseau.
I-am întrebat dacã cineva a anuntat clientii
si a zis... stiti, nouã nu ne mai place acest tip de credit ipotecar
si ne-am gândit cã ar trebui sã stiti.
Nu au spus nimic
dar, puteam simti râsul de la capãtul celãlalt.
Goldman Sachs a cumpãrat credite default swap
de cel putin 22 miliarde de dolari de la AIG.
A fost atât de mult încât Goldman si-a dat seama
cã însãsi AIG ar putea da faliment
astfel au cheltuit 150 milioane de dolari
asigurându-se ei însisi împotriva potentialului colaps al AIG.
Apoi, în 2007, Goldman a mers chiar mai departe.
Au început sã vândã CDO special concepute
astfel încât cu cât clientii pierdeau mai multi bani,
cu atât mai multi bani fãcea Goldman Sachs.
Sase sute de milioane de dolari, e ceea ce a vândut, Timberwolf Securities.
Înainte de a le vinde,
asta este ceea ce echipele de vânzãri spuneau una alteia...
Bãieti, acest Timberwolf a fost o afacere de rahat.
Asta mi-a venit pe e-mail la sfârsitul lunii iunie.
- Corect. Si tu esti Timberwol. - Dupã tranzactie.
Nu, nu, ai vândut si Timberwolf.
Facem tranzactia dupã aceea.
Da, bine.
Urmãtorul e-mail, sã aruncãm o privire, 1 iulie, '07
Spune-i fortei de vânzãri, "prioritatea este Timberwolf."
Prioritatea dvs de top pentru a vinde este sã vã ocupati de acest rahat.
Dacã aveti un interes advers la clientul dvs,
aveti datoria de a dezvãlui asta, clientului dvs.
Sã-i spuneti clientului dvs de interesele adverse ?
Asta e problema mea.
Domnule presedinte, doar încerc sã înteleg.
Nu, cred cã ai înteles Nu cred cã vrei sã rãspunzi.
Credeti cã aveti datoria de a actiona
în interesul clientilor dumneavoastrã ?
Din nou, dle senator, eu,
Voi repeta, stiti, avem datoria de a servi clientii nostri
arãtând preturile pe tranzactie, dacã acestia ne-o cer.
Ce pãrere aveti despre
vânzarea valorilor mobiliare de care propriul personal crede cã sunt un rahat ?
Nu vã deranjeazã asta ?
Cred cã ar fi, din nou, ipotetic ?
Nu. Acest lucru este real.
- Ei bine, atunci eu nu... - Am auzit astãzi.
Ei bine...
Am auzit-o azi... e o afacere de rahat, e o prostie.
N-am auzit astãzi nimic mã face sã nu cred nimic,
a mers prost.
Nu existã un conflict atunci când vinzi ceva la cineva,
si apoi esti determinat sã pariezi împotriva acestui lucru
si sã nu dezvãlui asta, persoanei cãreia îi vinzi ?
- În... - Vedeti o problemã ?
În contextul de piatã, ãsta nu este un conflict.
Când ati auzit cã angajatii dvs, în aceste e-mail-uri, au declarat,
"Dumnezeule, ce afacere de rahat, Doamne, ce bucatã de rahat"
Ati simtit ceva ?
Cred cã e nefericit sã ai asta pe e-mail.
Sunteti, b...
Si foarte nefericit... Eu nu, eu nu...
Pe e-mail ? Cum e sã te simti asa ?
Cred cã e nefericit pentru oricine sã fi spus asta, în orice formã.
Concurentii dvs au fost implicati în activitãti similare ?
Da. Si într-o mãsurã mai mare decât noi, în majoritatea cazurilor.
Administrator de fonduri speculative, John Paulson
a fãcut 12 miliarde de dolari pariind împotriva pietei creditelor ipotecare.
Când John Paulson a lãsat titlurile de valoare ipotecare
pentru a paria împotriva lor,
a lucrat cu Goldman Sachs si Deutsche Bank pentru a crea si mai multe.
Morgan Stanley a vândut, de asemenea,
titluri de valoare ipotecare pe care paria contra
si este în prezent dat în judecatã
de cãtre angajatii de stat ai fondului de pensii
din Insulele Virgine, pentru fraudã.
Procesul sustine cã Morgan Stanley stia cã CDO erau rahaturi.
Desi a fost evaluat AAA,
Morgan Stanley pariau cã vor esua.
Un an mai târziu, Morgan Stanley a fãcut sute de milioane de dolari,
în timp ce învestitorii si-au pierdut aproape toti banii.
Ai fi crezut cã fondurile de pensii ar fi spus, "acestea sunt subprime,
de ce sã le cumpãr ? "
Si au fost acesti bãietii de la Moody's
si Standard and Poor's care a spus, cã e AAA.
Nici unul dintre aceste titluri de valoare n-au fost emise fãrã aprobare,
Good Housekeeping Seal of Approval, a agentiilor de rating.
Cele trei agentii de rating... Moody's, S & P si Fitch,
au fãcut miliarde de dolari dând rating ridicat la valori mobiliare riscante.
Moody's, cea mai mare agentie de rating,
si-a crescut de patru ori profitul între 2000 si 2007.
Moody's si S & P primeau compensatii pe bazã rapoartelor de rating.
Cu cât dãdeau mai multor titluri de valoare structurate, rating AAA,
cu atât erau mai mari câstigurile lor trimestriale.
Imaginati-vã cã ati fost la New York Times,
si le-ati spus, dacã scriti un articol pozitiv,
vã voi plãti 500.000 de dolari.
Dacã nu, nu vã voi da nimic.
Agentiile de rating puteau opri asta, spunând...
Ne pare rãu, stiti avem standardele noastre.
Asta este... o, si taie imediat o multime de fluxului de finantare,
pentru a debitorilor riscanti.
Instrumente de rating AAA,
misunau de la doar o mânã, la mii si mii.
Sute de miliarde de dolari, au fost evaluate. Stii, si...
- Pe an. - Pe an, oh, da.
Acum am depus mãrturie în fata ambelor camere ale Congresului
cu privire la problema agentiei de rating de credit.
Si ambele, au aruncat afarã avocati eminenti al Primului Amendament,
care sustineau cã atunci când spunem cã ceva este evaluat AAA,
este doar opinia noastrã nu trebuie sã vã bazati pe ea.
Ratingurile S&P, exprimau opinia noastrã.
Ratingurile noastre sunt,
sunt opiniile noastre. Dar sunt simple opinii.
Cred cã subliniem faptul cã ratingurile noastre sunt...
Sunt opinii.
Ei nu vorbesc la valoarea de piatã a unei garantii,
volatilitatea pretului acesteia, sau caracterul ei adecvat ca o investitie.
PARTEA III - CRIZA
Avem atât de multi economisti care vin spunând,
oh, acesta este un balon si se va sparge
si asta va fi o problemã realã pentru economie.
Unii spun cã ar putea chiar cauzã o recesiune la un moment dat.
Care în cel mai rãu caz, dacã, de fapt, o sã-l vedem...
Preturile coboarã în mod substantial în întreaga tarã ?
Ei bine, nu aprob premisa dvs. Este o posibilitate destul de redusã.
N-am avut niciodatã o scãdere a preturilor locuintelor
pe o bazã na..., o bazã la nivel national.
Ben Bernanke a devenit presedinte al Rezervei Federale în februarie 2006,
anul de top pentru creditarea subprime.
Dar, în ciuda numeroaselor atentionãri primite,
Bernanke si Consiliul Federal Reserve nu au fãcut nimic.
Ben Bernanke a negat cã a fost intervievat pentru acest film.
Robert Gnaizda s-a întâlnit cu Ben Bernanke si Consiliul Federal Reserve,
de trei ori dupã ce Bernanke a devenit presedinte.
Numai la ultima sedintã
a sugerat cã a existat o problemã,
si cã guvernul ar trebui s-o vadã.
Când ? Când a fost asta ? În ce an ?
Pe 11 martie 2009, în D.C.
- În acest an. - În acest an ne-am întâlnit, da.
Si la fel v-ati întâlnit cu el, chiar si în 2008 ?
Da.
Unul din cei sase guvernatori ai
Consiliul Federal Reserve care a fost subalternul lui Bernanke
era Frederic Mishkin, numit de cãtre presedintele Bush, în 2006.
Ati participat la reuniunile semi anuale pe care,
Robert Gnaizda si, Greenlining
le-au avut cu Federal Reserve Board ?
Da, am fãcut-o. Eram de fapt în comisia care...
care era implicatã, în Comisia pentru afaceri
a comunitãtii consumãtorilor.
A avertizat, într-o manierã extrem de explicitã,
despre ceea ce se întâmpla,
si a venit la Consiliul Rezervei Federale,
cu documentatia împrumuturilor si tipul de credite care erau
frecvent utilizate.
A fost ascultat politicos si nimic nu s-a fãcut.
Da. Asadar, din nou, nu stiu detaliile, în ceea ce priveste...
De fapt, eu, eu doar nu...
indiferent de informatiile pe care le oferã, eu nu sunt sigur exact...
De fapt, ca sã fiu sincer cu tine, nu-mi amintesc, acest tip de discutii,
dar, desigur, acolo, au existat probleme care au fost, dezbãtute.
Dar atunci întrebarea este, cât de omniprezenti sunt ?
De ce nu ati încercati sã vedeti ?
Cred cã au fãcut oamenii.
Am avut oameni care se uitau, un întreg grup se uitau la asta.
- Pentru orice motiv. - Scuzã-mã, nu vorbiti serios.
Dacã s-ar fi uitat, ar fi gãsit anumite lucruri.
Stii, asta e foarte, foarte usor sã spui mereu cã poti gãsi întotdeauna.
Încã din 2004,
FBI a fost deja avertizat despre o epidemie de fraudã ipotecarã.
Acestea au raportat aprecieri umflate,
au falsificat documentatia de împrumut
si alte activitãti frauduloase.
În 2005, economistul sef al FMI, Raghuram Rajan,
a avertizat cã stimulentele periculoase ar putea duce la o crizã.
Apoi au venit avertismentele lui Nouriel Roubini, în 2006...
Articolele lui Allan Sloan în revista Fortune
si Washington Post, din 2007
si avertismentele repetate din partea FMI.
I-am spus si în numele institutiei cã...
Criza care este în fata noastrã este o crizã majorã.
Cine te-a fãcut sã vorbesti ?
Guvernul, Trezoreria, Fed, toatã lumea.
În mai 2007, managerul fondului de hedging Bill Ackman,
a lansat o prezentare numitã "Who's Holding Bag ?",
în care a descris modul în care bulele se vor dezumfla.
Si la începutul anului 2008, Charles Morris
a publicat cartea sa despre criza iminentã.
Nu esti sigur, ce faci...
Si ai putea avea unele suspiciuni cã standardele de subscriere sunt slabe
dar atunci întrebarea este, ar trebui sã faci ceva în privinta asta ?
Pânã în 2008, creditele ipotecare au crescut vertiginos,
iar securizarea lantului a fãcut implozie.
Creditorii nu mai puteau vinde creditele lor la bãncile de investitii
si pe mãsurã ce creditele mergeau prost, zeci de creditori au dat faliment.
Chuck Prince, de la Citibank, a spus odatã
cã trebuie sã dansãm pânã se opreste muzica.
De fapt, muzica se oprise deja când a spus asta.
Piata pentru obligatiunile ipotecare se prãbusise,
lãsând bãncile de investitii cu sute de miliarde de dolari blocati în credite,
obligatiuni de stat si ipotecare pe care nu le puteau vinde.
Când a început criza, atât administratia Bush
cât si Rezervele Federale erau în prãbusire.
N-au înteles implicatiile.
Când v-ati gândit pentru prima oarã
cã e periculos, cã e rãu ?
Îmi amintesc foarte bine.
Cred cã era la summit-ul G7 din februarie 2008.
Îmi amintesc cã am discutat despre asta cu Hank Paulson.
Îmi amintesc foarte clar cã i-am spus:
"Vedem deja cum se apropie tsunami".
Si ne-am propus
sã întrebãm ce costum de baie sã ne luãm.
Ce v-a rãspuns, ce credea el ?
Lucrurile sunt sub control. Suntem foarte atenti
la situatia asta
si o tinem sub control.
Vom creste în continuare, bine ? Evident, i-am spus:
"Dacã totusi cresti, nu esti în recesiune".
Toti stim asta.
Criza a început cu patru luni înainte ca Paulson sã dea aceastã declaratie.
În martie 2008, banca de investitii Bear Stearns a rãmas fãrã bani lichizi
si a fost cumpãratã la 2$ pe actiune de cãtre JP Morgan Chase.
Afacerea a fost acoperitã cu 30 miliarde $ în obligatiuni de stat
de la Rezerva federalã.
Atunci era momentul sã intervinã administratia
si sã întreprindã mai multe mãsuri
care sã reducã riscurile în sistem.
Conform informatiilor primite de la anumite organizatii,
sfârsitul nu-i aici, mai sunt capete care vor cãdea.
Am vãzut bãncile de investitii lucrând
cu Rezervã Federalã si cu SEC pentru a-si întãri lichiditãtile,
pozitia pe piata capitalurilor.
Primesc mereu rapoarte. Regulatorii financiari sunt vigilenti.
În 7 septembrie 2008,
Henry Paulson a anuntat preluarea de cãtre guvernul federal
a firmelor Fannie Mae si Freddie Mac,
doi giganti în materie de credite ipotecare, aflati în pragul colapsului.
Nimic din actiunile noastre din aceastã zi
nu reflectã în vreun fel schimbarea viziunii
asupra locuintelor sau a puterii
celorlalte institutii financiare din SUA.
Dupã douã zile, Lehman Brothers a anuntat pierderi record
de 3.2 miliarde $ si pretul actiunilor lor s-a prãbusit.
Prãbusirea lui Lehman si a AIG în septembrie
a fost, totusi, o surprizã.
A apãrut dupã cele întâmplate în iulie cu Fannie si Freddie. Deci...
Ceea ce s-a întâmplat în septembrie a fost extrem de important
si nimeni nu se astepta.
Cred cã e corect asa.
Bear Stearns a fost cotata cu AAA cu o lunã înainte de a da faliment ?
- Mai degrabã, cotatie A2. - A2.
- Da. - Bine.
- Totusi, A2 nu înseamnã faliment. - Nu, nu, nu.
Este cotatia pentru o investitie solidã.
Lehaman Brothers, A2, cu câteva zile înainte sã se prãbuseascã.
AIG, cotatie AA, cu câteva zile înainte sã primeascã împrumutul.
Fannie Mae si Freddie Mac aveau cotatie AAA atunci când au fost salvate.
Citigroup, Merill, toate aveau cotatii foarte bune.
Cum s-a întâmplat asa ceva ?
E o întrebare bunã. Chiar grozavã.
În niciun moment nu s-a adresat administratia institutiilor mai mari,
sã le spunã: "e serioasã treaba, spuneti-ne cum stati,
fãrã prostii ?"
Asta era treaba regulatorilor financiari.
Treaba lor e sã înteleagã expunerea
diverselor institutii, fiindcã înteleg mai bine
modul în care rãspund acestea
la situatia de criza. Deci...
Mã scuzati, dar nu e adevãrat.
Cum adicã, nu e adevãrat ?
În august 2008 erati constient
de toate cotatiile detinute de Lehman, Merrill Lynch, AIG.
Credeti cã erau conforme cu realitatea ?
La momentul acela, era clar
cã de fapt cotatiile nu erau corespunzãtoare,
fiindcã fuseserã substantial scãzute.
Nu au fost scãzute.
A fost o anumitã scãdere,
în ceea ce priveste industria, pretul actiunilor.
Nu doar câteva, ci toate aceste firme au primit cel putin cotatia A2,
pânã cu câteva zile înainte de a fi salvate.
Vedeti dvs, atunci rãspunsul este cã nu stiu suficient de multe
pentru a vã rãspunde la întrebare.
Guvernatorul Fred Mishkin demisioneazã în 31 august.
Spune cã doreste sã se întoarcã la catedra de la Scoala de Afaceri Columbia.
De ce v-ati dat demisia de la Rezervele Federale, în august 2008 ?
Adicã, în toiul celei mai mari crize financiare.
A trebuit sã-mi revizuiesc un proiect de carte.
Plecarea sa lasã Rezervele Federale cu trei din cele 7 locuri din conducere vacante,
exact când economia avea mai mare nevoie.
Sunt sigur cã proiectul dvs de carte va fi citit si este important.
Dar, în august 2008,
în lume se petreceau lucruri mult mai importante, nu ?
Vineri, 12 septembrie,
Lehman Brothers a rãmas fãrã bani lichizi
si toatã industria bãncilor de investitii s-a scufundat cu repeziciune.
Stabilitatea sistemului financiar global era în pericol.
În acel sfârsit de sãptãmânã, Henry Paulson si Timothy Geithner,
presedintele Rezervelor Federale din New York,
a convocat o întâlnire de urgentã cu presedintii bãncilor mai importante,
în efortul de a salva Lehmann.
Dar Lehmann nu era singurã.
Merrill Lynch, o altã bancã de investitii foarte importantã,
era în pericol de prãbusire.
În duminicã aceea a fost achizitionatã de Bank of America.
Singura banca interesatã sã cumpere Lehman era firma britanicã Barclay.
Regulatorii financiari britanici au cerut o garantie oficialã de la guvernul SUA.
Paulson a refuzat.
Nici Lehman, nici guvernul federal nu am planificat nimic pentru faliment.
Am sãrit într-un taxi
si ne-am dus la Banca Rezervelor Federale.
Voiau sã înceapã declararea insolventei înainte de miezul noptii
de 14 septembrie.
Am atras atentia cã ar fi un eveniment groaznic.
La un moment dat, am folosit termenul "Armaggedon".
I-am întrebat dacã au luat în considerare consecintele a ceea ce aveau de gând ?
Efectul asupra pietelor va fi extraordinar.
- Dvs ati spus asta ? - Da.
Ne-au zis doar cã au luat în considerare tot ce le-am spus
si cã îsi mentin opinia
cã, pentru a calma piata si pentru a evolua,
era necesar ca Lehman sã fie declaratã falimentarã.
- Sã calmeze piata ? - Da.
Când vi s-a spus pentru prima oarã ca Lehman va intra în insolventa ?
Dupã ce a intrat.
Dupã ?
Bine.
Si cum ati reactionat atunci când ati aflat ?
Sfinte Sisoie.
Paulsen si Bernanke nu i-au consultat pe ceilalti guvernanti
si n-au înteles consecintele legilor strãine în materie de insolventa.
Conform legilor britanice, biroul Lehmann din Londra a trebuit sã fie închis imediat.
Toate tranzactiile s-au oprit.
Si era vorba de mii si mii de tranzactii.
Fondurile de investitii care aveau bunuri în comun cu Lehmann la Londra
au descoperit peste noapte, spre groaza lor,
cã nu-si mai pot recãpãtata bunurile.
Unul din vârfurile axului cedase.
Asta a avut un efect devastator asupra întregului sistem.
Cele mai vechi fonduri monetare din tara
au trecut 750 milioane de dolari ca debit irecuperabil
datoritã falimentului Lehmann.
Prãbusirea lui Lehmann a determinat si colapsul pietei de imprimate,
de care depindeau multe companii
pentru a-si plati cheltuielile curente, cum ar fi statele de platã.
Asta înseamnã cã s-ar putea sã disponibilizeze angajati.
Nu mai pot cumpãra materie primã. Afacerile s-au oprit pe loc.
Dintr-o datã, oamenii s-au trezit si au spus:
"În ce sã mai credem ? Nimic nu mai e de încredere"
În aceeasi sãptãmânã, AIG datora 13 miliarde de dolari
detinãtorilor de obligatiuni swap
si nu aveau banii.
AIG a fost un alt ax.
Dacã se oprea AIG, stiti,
ar fi trebuit sã se opreascã toate avioanele.
În 17 septembrie, AIG este preluatã de guvern.
O zi mai târziu, Paulson si Bernanke
cer Congresului 700 miliarde de dolari pentru a împrumuta bãncilor.
Îi avertizeazã cã alternativa ar fi un catastrofal colaps financiar.
A fost înfricosãtor. Întregul sistem a înghetat,
fiecare parte din sistemul financiar, fiecare piesã din sistemul de credit.
Nimeni nu mai putea sã împrumute bani.
Era ca un infarct al sistemului financiar global.
Mi-am jucat cartea asa cum am avut-o.
O multime din lucrurile cu care mã confrunt
sunt consecinte ale celor fãcute
acum mai multi ani.
Secretarul de stat Paulson a explicat cauzele prãbusirii.
Le-a spus pe nume tuturor cauzelor potentiale ale acestor fapte
si au fost destule.
- Deci, nu sunt sigur... - Doar nu vorbiti serios, nu ?
Vorbesc foarte serios. La ce vã asteptati ?
Ce ati vrut sã vedeti si nu ati vãzut ?
A fost cel care s-a zbãtut cel mai mult
pentru interzicerea reglementarilor în privinta obligatiunilor swap
si cel care a mãrit gradul de influentã a bãncilor de investitii.
- Din nou, ce... - A spus cumva asta ?
Nu l-am auzit vreodatã sã spunã asta.
Îl putem opri pentru o clipã ?
Henry Paulson a refuzat sã dea un interviu pentru acest film.
Când AIG a primit împrumutul de stat, detinãtorii obligatiunilor swap,
din care cel mai important era Goldman Sachs,
au fost plãtiti a doua zi cu 61 miliarde de dolari.
Paulson, Bernanke si Tim Geither au obligat AIG
sã plãteascã 100 centi pentru un dolar, în loc sã negocieze preturi mai mici.
În final, împrumutul dat de stat cãtre AIG i-a costat pe americani 150 miliarde $.
160 miliarde $ s-au cheltuit pe AIG.
14 miliarde au revenit lui Goldman Sachs.
În acelasi timp, Paulson si Geithner au obligat AIG
sã renunte la dreptul de a da în judecatã pe Goldman si celelalte bãnci pentru fraudã.
Nu cumva e o problemã dacã persoana desemnatã sã se confrunte cu criza
este fostul presedinte al Goldman Sachs,
cea care a avut un rol major în producerea crizei ?
Cred cã e corect sã spunem cã piata financiarã de astãzi
este incredibil de complicatã.
E nevoie urgentã de bani.
În 4 octombrie 2008, presedintele Bush
a semnat împrumutul de stat de 700 miliarde $.
Dar pietele de capital mondiale au continuat sã se prãbuseascã,
stârnind teama cã se apropia o recesiune globalã.
Legislatia în materie de împrumuturi de stat nu a fãcut nimic
pentru a opri valul de falimente si închideri ale firmelor.
Rata somajului în SUA si Europa a crescut repede la 10%.
Recesiunea s-a accelerat si s-a rãspândit în toatã lumea.
Am început sã fiu destul de speriat,
fiindcã nu prevãzusem
ca întreaga lume se va prãbusi cu aceeasi vitezã, în acelasi timp.
În decembrie 2008, General Motors si Chrysler
sunt în fata falimentului.
Si în timp ce consumatorii din Statele Unite reduc cheltuielile,
producãtorii chinezi îti vãd vânzãrile prãbusite.
Peste 10 milioane de lucrãtori migranti din China si-au pierdut locul de muncã.
La sfârsitul zilei, tot cei sãraci plãtesc cel mai mult.
Aici poti câstiga multi bani,
cam 70, 80, de dolari pe lunã.
Ca si fermier la tarã, nu poti câstiga atâtia bani.
Muncitorii îsi transferã salariile în orasele natale,
pentru a le da familiilor.
Criza a început în America.
Cu totii stiam cã va ajunge în China.
Unele întreprinderi au încercat sã mai reducã din personal.
Unii oameni vor sãrãci deoarece îsi vor pierde slujbele.
Viata va fi din ce în ce mai grea.
Cresteam cam la 20 %.
Era un an foarte bun.
Si dintr-o datã am ajuns la minus nouã în acest sfert.
Exporturile s-au prãbusit. Vorbim de 30 %.
Am fost loviti rãu, am cãzut de sus.
Chiar si cu criza în desfãsurare,
nu stiam cât de mult se va extinde,
sau cât de severã va fi.
Si încã speram cã va fi o cale
pentru noi sã mai avem un adãpost
si sã fim mai putin frãmântati de furtunã.
Dar nu este posibil.
Este o lume globalizatã si economiile sunt interconectate.
Insolventele în Statele Unite au ajuns la 6 milioane în anul 2010.
De fiecare datã când o casã ipotecatã este luatã,
afecteazã pe toatã lumea care trãieste în jurul ei.
Deoarece când acea proprietate iese pe piatã,
va fi vândutã la pretul cel mai mic.
Poate chiar înainte de a iesi pe piatã, nu va fi bine întretinutã.
Estimãm cã alti 9 milioane de proprietari îsi vor pierde casele.
Am iesit la sfârsit de sãptãmânã sã vedem ce case se vând.
Am vãzut una care ne place.
Plata era de 3.200 $.
Columba Ramos si sotul ei nu vorbesc limba englezã.
Au fost devalizati de brokerul de ipotecã care a fost plãtit de un cãmãtar.
Totul era minunat. Casa era drãgutã.
Pretul era mic. Toatã lumea era...
ca si cum am câstigat la loterie.
Dar realitatea era când apãrea prima platã.
Mi-a pãrut rãu de sotul meu...
... deoarece lucra prea mult.
Si avem trei copii.
Majoritatea pe care am vãzut-o de curând, din nefericire,
sunt oameni care au fost loviti de economie.
Îsi duceau existenta, de pe o zi pe alta, de la un salariu la altul
si din nefericire, acesta nu mai este.
Si din nefericire, somajul nu poate plãti ipoteca de la casã
si nici factura masinii.
Eram un sofer de tir lung.
Si au oprit... au oprit
tot sistemul de încãrcare de acolo
au închis fabrica de cherestea si totul
Asa cã m-am mutat aici si mi-am luat o slujbã în constructii.
Si constructiile s-au închis. Lucrurile sunt asa de dificile.
Sunt multi oameni acolo, si cât de curând
vor apãrea multe tabere asemãnãtoare în jur
deoarece acum nu sunt slujbe.
Când compania se descurca,
era bine si pentru noi.
Când compania nu s-a mai descurcat,
nu ne-am mai descurcat si noi.
Oamenii care si-au distrus propriile companii
si au bãgat lumea în crizã
au plecat din dezastru cu averea intactã.
Directorii executivi top cinci la Lehman Brothers
au fãcut peste un miliard de dolari între 2000 si 2007
si când firma a devenit falimentarã
ei au rãmas cu toti banii.
Sistemul a functionat.
Nu are niciun sens pentru noi sã facem un împrumut ce va esua,
deoarece vom pierde. Ei vor pierde,
cei care împrumutã vor pierde, comunitatea va pierde si noi.
Directorul Countrywide, Angelo Mozilo
a fãcut 470 de milioane de dolari între 2003 si 2008.
140 de milioane au venit
din scãderea actiunilor Countrywide
cu 12 luni înainte ca aceastã companie sã intre în faliment.
În cele din urmã, eu consider vinovat consiliul când o afacere cade,
deoarece consiliul este responsabil cu angajarea directorului firmei
si supervizeazã deciziile de strategie.
Problema cu componenta consiliilor în America
este modul în care ele sunt alese.
Consiliile, de cele mai multe ori,
sunt alese de directori.
Consiliul de directori si comitetul de compensatie
sunt cele mai bune unelte
de a determina salariile directorilor executivi.
Cum crezi cã au fãcut în ultimii 10 ani ?
Ei bine, dacã te uiti la astea,
le-as da un 8. Deoarece...
- Un 8 ? - Da.
- Nu un 2. - Nu un 2.
Stan O'Neal, director la Merrill Lynch
a primit 90 de milioane de dolari numai în 2006 si 2007.
Dupã ce a dus firma la faliment
consiliul de directori de la Merrill Lynch i-au permis sã demisioneze
si a primit 161 milioane de dolari drept compensatie.
În loc de a fi concediat, lui Stan O'Neal i se permite demisia
si primeste 151 milioane de dolari
Aceasta e decizia pe care consiliul director a luat-o.
Si ce notã dai acelei decizii ?
Este una grea. Nu stiu.
Cred cã i-as da tot B.
Succesorul lui O'Neal, John Thain,
a fost plãtit cu 87 milioane de dolari în 2007
si în decembrie 2008,
la douã luni dupã ce Merrill a fost plãtit din banii contribuabililor
consiliul lui Thain si Merrill le-au dat sute de milioane în prime.
În martie 2008
divizia de productie financiarã de la AIG a pierdut 11 miliarde de dolari.
În loc de a fi concediat, Joseph Cassano, seful de la AIGFP
a fost tinut ca si consultant
pentru un milion de dolari pe lunã.
Si vrei sã te asiguri cã jucãtorii importanti
si angajatorii cheie din AIGFP
am avut acea întelegere intelectualã.
Am participat la o cinã interesantã,
organizatã de Hank Paulson cu mai putin de un an în urmã
cu niste oficialitãti si câtiva directori
de la cele mai importante bãnci din Statele Unite.
Si destul de surprinzãtor, toti domnii
discutau contradictoriu cum cã suntem prea lacomi,
deci avem o responsabilitate. Bine.
Si apoi s-au îndreptat spre trezoreriei, la secretarul trezoreriei,
si au spus cã ar trebui sã regularizãm mai mult deoarece suntem prea lacomi
si nu putem evita.
Singura cale de a evita asta este sa avem mai multe regularizãri.
Am discutat cu multi bancheri
despre aceastã întrebare, incluzându-i si pe seniori
si asta este prima oarã când am auzit pe cineva spunând
cã vor ca plãtile lor sã fie regulate.
Da, deoarece a fost momentul când s-au temut.
Si mai târziu, când solutiile crizei au început sã aparã
atunci, probabil s-au rãzgândit.
Acum în State, bancherii sunt mai mari, mai puternici,
si mai concentrati ca oricând.
Sunt putini competitori, si multe bãnci mici
au fost preluate de cele mari.
JP Morgan este si mai mare decât era.
JP Morgan a preluat Bear Stearns si apoi WAMU.
Banca America a preluat Countrywide si Merrill Lynch,
Wells Fargo a preluat Wachovia.
Dupã crizã, industria financiarã
incluzând si serviciile financiare ale mesei rotunde
au luptat din greu sã se opunã reformei.
Sectorul financiar a angajat 3.000 de lobisti
de cinci ori mai mult decât numãrul membrilor Congresului.
Credeti cã serviciile industriei financiare
au influentã politicã excesivã în Statele Unite ?
Nu. Cred cã fiecare persoanã din tarã,
este reprezentatã aici, în Washington.
Si credeti cã toate segmentele societãtii americane
au acces corect si egal la sistem ?
Puteti merge în orice camerã de audiere
în care doriti. Deci, da, cred.
Oricine poate intra într-o camerã de audiere,
dar nu oricine poate scrie cecuri ca ale lobistilor,
pe care industria voastrã le scrie
sau se angajeazã la un nivel de contributie politicã
la care se angajeazã industria voastrã.
Între 1998 si 2008
industria financiarã a cheltuit peste cinci miliarde de dolari
pe lobisti si campanii de contributie.
Si de când a început criza au cheltuit chiar si mai mult.
Industria financiarã îsi exportã influenta
într-un mod si mai subtil,
una de care americanii nu stiu.
A corupt chiar studiul economiei.
Deregularizãrile au suport extrem
financiar si intelectual.
Deoarece oamenii discutã aprins pentru propriul beneficiu.
Profesia de economist a fost principala sursã a acelei iluzii.
Din 1980, economistii academicieni
au fost principalii avocati ai deregularizãrii,
si au avut un rol important în modelarea politicii guvernului Americii.
Foarte putini dintre acesti experti economici ne-au avertizat de crizã.
Si chiar si dupã crizã,
multi s-au opus reformei.
Tipii care s-au gândit la aceste lucruri
erau plãtiti multi bani ca fiind consultanti.
Profesorii de afaceri nu trãiesc doar din salariul facultãtii.
Se descurcã foarte bine.
În ultima decadã, industria financiarã
a bãgat peste 5 miliarde de dolari
în contributii politice în Statele Unite.
Sunt multi bani.
Asta nu vã deranjeazã ?
Nu.
Martin Feldstein este profesor la Harvard,
si unul dintre cei mai proeminenti economisti ai lumii.
Precum consilierul sef în domeniul economic al presedintelui Reagan,
a fost un mare arhitect al deregularizãrii.
Si din 1988 pânã în 2009,
a fost în consiliul director al AIG si AIG Financial Products,
care i-au adus milioane de dolari.
Aveti regrete cã ati fost în consiliul director al AIG ?
Nu am comentarii. Nu, nu am regrete
cã am fost în consiliul AIG.
- Niciunul. - De care... Absolut niciunul.
Bine.
Aveti regrete în legãturã cu deciziile AIG ?
Nu pot spune nimic mai mult despre AIG.
Am predat la Northwestern si Chicago, Harvard si Columbia.
Glenn Hubbard este decanul de la Scoala de Afaceri Columbia
si a fost seful Consiliului de Sfaturi Economice
sub presedentia lui George W. Bush.
Credeti cã industria financiarã
are prea multã putere politicã în State ?
Nu cred. Cu sigurantã...
Cu sigurantã nu am avut aceastã impresie
prin înfrângerile pe care le-au avut în mod regulat la Washington.
Foarte multe proeminente academice au fãcut averi
în timp ce ajutau industria financiarã sã modeleze dezbaterile publice
si politica guvernamentalã.
Grupurile de analize,
Charles River Associates,
Compass Lexecon,
si Law and Economics Consulting Group
au manageriat o industrie de miliarde
care oferã savanti economisti pentru a fi angajati.
Bancherii care au apelat la serviciile lor au fost Ralph Ciofi
si Matthew Tannin
Managerii Bear Stearns au fost pusi sub acuzare pentru fraudã.
Dupã ce a angajat The Analysis Group,
ambii au fost achitati.
Glenn Hubbard a fost plãtit cu 100.000 de dolari
pentru a depune mãrturie în favoarea lor.
Credeti cã disciplina economicã are
o problemã de conflicte de interese ?
Nu sunt sigur ce vreti sã spuneti.
Credeti cã o mare proportie a disciplinei economice,
un numãr de economisti, au un conflict de interese
care într-un fel poate atrage suspiciuni
Înteleg ce vreti sã spuneti, dar mã îndoiesc.
Majoritatea academicienilor economisti,
nu sunt oameni bogati.
Hubbard câstigã 250.000 de dolari pe an
ca si membru al consiliului Met Life
si a fost în consiliul Capmark,
o mare societate de împrumut în timpul bulei,
care a dat faliment în 2009.
De asemenea a fost sfãtuitor pentru Nomura Securities,
KKR Financial Corporation,
si mai multe firme financiare.
Laura Tyson, care a refuzat sã dea interviu în acest film,
este profesor la Universitatea din California, Berkeley.
A fost presedintele Consiliului de Sfãtuitori Economici,
si director la Consiliul National Economic
sub administratia Clinton.
Imediat dupã ce a pãrãsit guvernul,
a intrat în consiliu de la Morgan Stanley
care o plãteste cu 350.000 de dolari pe an.
Ruth Simmons, presedintele universitãtii Brown,
câstigã peste 300.000 de dolari pe an
în consiliul de la Goldman Sachs.
Larry Summers, ca si secretar al trezoreriei
a jucat un rol important în deregularizarea derivatilor.
A devenit presedintele Harvard în 2001.
În timp ce la Harvard, face milioane din consilieri
si multe alte milioane, din onorarii de discurs,
multe din ele din bãnci de investitii.
Conform raportului federal de încasãri,
Câstigul net al lui Summers este între
16,5 milioane si 39,5 milioane de dolari.
Frederic Mishkin, care s-a întors la Scoala de Afaceri Columbial
dupã ce a pãrãsit rezerva federalã,
are în declaratia de avere federalã
un câstig net între 6 si 17 milioane de dolari.
În 2006, ati fost coautorul unul studiu legat de sistemul financiar din Islanda.
Asa este.
Islanda este de asemenea o tarã avansatã cu institutii excelente,
coruptie micã si reguli.
Economia s-a adaptat la liberalizarea financiarã
în timp ce regularizarea pentru prudentã si supervizare este puternicã.
Da. Si asta a fost o gresealã. S-a dovedit cã
regularizarea prudentã si supravegherea nu era puternicã în Islanda.
- Si în special în acea perioadã... - Ce v-a fãcut sã credeti cã este ?
Cred cã, mergi pe informatiile pe care le ai
si în general imaginea era cã
Islanda are o intuitie bunã. Era o tarã foarte avansatã.
Cine v-a spus asta ? Ce fel de cercetãri ati fãcut ?
Vorbesti cu oameni, ai încredere în Banca Centralã
care nu s-a tinut de treabã.
Este clar cã...
De ce ai "încredere" în banca centralã ?
Acea încredere pe care...
Mergi cu informatiile pe care le ai.
Cât de mult ati fost plãtit sã scrieti asta ?
Am fost plãtit... Cred cã cifra a fost...
Este informatie publicã
În CV-ul dvs, titlul raportului a fost schimbat
din "Stabilitate financiarã în Islanda" în "în Instabilitate Financiarã în Islanda."
Nu stiu dacã..., orice ar fi
poate fi o gresealã de redactare.
Cred cã ce ar trebui sã fie public
când cineva face cercetãri despre topic
este dacã acea persoanã are conflict de interese cu acea cercetare.
Din câte îmi amintesc, nimic nu interzice asta.
Nu-mi imaginez ca cineva sã nu facã asta.
În termene de a o pune în scris.
Sunt grave sanctiuni profesionale dacã omiti sã faci asta.
Nu am vãzut niciun loc în studiu
unde mentionati cã ati fost plãtit
de Camera Comercialã Islandezã pentru a o scrie.
- Nu, eu... - Bine.
Richard Portes, cel mai mare economist din UK
si profesor la Scoala de afaceri din Londra
a primit de asemenea comision de la Camera Comercialã Islandezã în 2007
sã scrie un raport care sã ridice în slãvi sectorul financiar Islandez.
Bãncile prezintã mari lichiditãti,
Chiar au fãcut bani din cãderea kronei islandeze.
Sunt bãnci puternice, ce finanteazã piata.
Fondurile sunt asigurate pentru anul viitor.
Sunt bãnci bine conduse.
Richard, multumesc foarte mult.
Precum Mishkin, raportul lui Portes
nu a scos în evidentã cã este finantat de Camera Comercialã Islandezã.
Harvard necesitã dezvãluiri
despre conflictul de interese din publicatii ?
Din câte stiu, nu.
Cereti ca oamenii sã dezvãluie remuneratiile
- pe care le primesc din afara activitãtii ? - Nu.
Credeti cã este o problemã ?
Nu înteleg de ce.
Martin Feldstein fiind în consiliul AIG,
Laura Tyson mergând în consiliul Morgan Stanley,
Larry Summers fãcând 10 milioane de dolari din firme de consultantã.
Irelevant ?
Da, irelevant..
Ati scris un numãr mare de articole
despre un numãr larg de subiecte.
Nu ati considerat necesar sã investigati riscurile
unei deregularizãri a creditelor neperformante ?
Niciodatã.
Aceeasi întrebare în legãturã cu compensatiile executive
si regularizarea corporatiilor guvernamentale
- efectele contributiei politice... - Ce...
Nu credeam cã voi avea ceva de adãugat
la acele discutii.
Mã uit acum peste rezumatul dvs.
Mi se pare cã majoritatea
activitãtilor dvs sunt în consultantã si conducere de întelegeri
cu industria financiarã.
Nu sunteti de acord cu aceastã caracterizare ?
Nu din câte stiu.
Nu cred cã persoanele pe care le consult sunt în CV-ul meu, deci...
Care sunt clientii pe care îi consultati ?
Nu cred cã trebuie sã discut asta cu tine.
Bine.
Uite, mai ai câteva minute si terminãm interviul.
Sunteti consultant pentru firme financiare ?
Rãspunsul este afirmativ.
- Si... - Nu vreau sã intru în detalii.
Include si alte servicii financiare ?
Probabil.
Nu-ti amintesti ?
Domnule, aceasta nu este o depozitie.
Din prostie, am fost destul de politicos si rãbdãtor.
Dar acum mai ai trei minute.
Da tot ce ai mai bun.
În 2004 în mijlocul crizei,
Glenn Hubbard a fost coautor la un ziar foarte citit, împreunã cu William C. Dudley
seful contabil de la Goldman Sachs.
În acest ziar, Hubbard aducea laude derivatelor de credit
si lantului de securitate
declarând cã ei au dezvoltat alocãrile de capital,
si au sporit stabilitatea financiarã.
A citat reducerea volatilitãtii în economie
si a declarat cã recesiunile
au devenit mai putin frecvente si mai usoare.
Derivatele de credit protejau pierderile bãncilor
si ajutau la distribuirea riscului.
Un cercetãtor în domeniul medical scrie un articol, spunând:
pentru a trata aceastã boalã, trebuie sã prescrii acest medicament.
Rezultã cã 80% din venitul doctorului
vine de la producãtorul medicamentului.
Nu te deranjeazã.
Cred cã este într-adevãr important sã dezvãluim...
Ei bine, cred cã e o micã diferentã între
cazurile despre care vorbim aici. Pentru cã...
Presedintii universitãtilor Harvard si Columbia
refuzã sã comenteze legat de conflictul de interese.
Deci, crezi cã e vorba de disciplina economicã ?
Pãi, n-are nici o relevantã la nimic, într-adevãr.
Si, în mod sigur, cred cã e parte
o important part of the problem e o parte importantã a problemei.
UNDE SUNTEM ACUM
Puterea crescândã a sectorului financiar al Americii
a fost parte a unei vaste schimbãri în America.
Din 1980, Statele Unite au devenit
o societate tot mai mult inegalã,
iar dominatia sa economicã a scãzut.
Firme ca General Motors, Chrysler, si U.S. Steel
care formau nucleul economiei, au fost conduse prost
si au cãzut în clasamente mai jos decât competitorii strãini.
Iar pe când tari ca si China si-au deschis pietele economice
firmele americane au dat slujbe peste ocean ca sã economiseascã bani.
De foarte multi ani
cei 660 de milioane de oameni din lumea dezvoltatã
au fost efectiv feriti
de toatã aceastã muncã în plus
care exista pe planeta.
Deodatã, perdeaua de bambus si cea de fier se ridica
si avem 2.5 miliarde de oameni
Muncitorii din uzinele americane
au fost concediati cu miile.
Baza noastrã manufacturiera a fost distrusã
literalmente de-a lungul anilor
Iar ca urmare, alte industrii au înflorit.
Statele unite sunt pe primul loc în lume în ceea ce priveste tehnologia informaticã
unde slujbe bine plãtite sunt usor de gãsit.
Dar aceste slujbe cer educatie.
Iar pentru americanul mediu
colegiul este din ce în ce mai greu de atins.
În timp ce universitãtile private de top precum Harvard
au miliarde de dolari în dotãri
fondurile pentru universitãtile publice sunt în scãdere
iar taxele de scolarizare cresc.
Taxele de scolarizare în universitãtile publice di California
au crescut de la 650 dolari în anii '70
la aproximativ 10.000 dolari în 2010.
În mod crescãtor, motivul determinant
al americanilor de a merge la un colegiu
este strâns legat de posibilitatea de a face rost de banii pentru a plãti pentru asta.
Între timp, taxele s-au deplasat
în favoarea celor bogati.
Când am venit prima datã la birou
am crezut cã taxele erau prea mari, si chiar erau.
Cea mai dramaticã schimbare a fost o serie de reduceri de taxe
propuse de Glenn Hubbard
care la acel timp era
consilierul economic al presedintelui Bush.
Administratia Bush a redus taxele pentru investitii
câstigând stocuri la dividende
si eliminând taxele de proprietate.
Noi am avut un plan complet
care, când a fost actionat, a lãsat aproape 1,1 trilioane
în mâinile familiilor muncitorilor americani, investitorilor
si proprietarilor de mici afaceri.
Majoritatea beneficiilor acestor scãderi de taxe
au ajuns la cei mai bogati 1% din americani
Si, apropo, a fost într-adevãr piatra de temelie
în multe moduri, a politicii noastre de redresare economicã.
Inegalitatea bunãstãrii în Statele Unite
este acum mai mare decât în orice tarã dezvoltatã.
Familiile americane au rãspuns acestor schimbãri în douã moduri:
muncind mai mult sau apelând la credite.
În vreme ce clasã de mijloc se prãbuseste
exista o urgentã politica primordialã
usurarea conditiilor de credit.
Nu trebuie sã ai o casã groaznicã.
Cumpãrãtorul de case cu un venit scãzut
poate avea o casã drãgutã ca oricine altcineva.
Familiile americane s-au împrumutat pentru a-si finanta casele
masinile, sãnãtatea
si educatia copiilor.
Oamenii de jos, în majoritate,
au pierdut teren între 1980 si 2007.
Totul a revenit celor 1% din top
Pentru prima datã în istorie
americanii de mijloc au mai putinã educatie
si sunt mai putin prosperi decât pãrintii lor.
Era lãcomiei si iresponsabilitãtii pe Wall Street
si în Washington
ne-a dus la o crizã financiarã la fel de serioasã
ca si toate cele cu care ne-am confruntat de la Marea Depresie.
Când criza financiarã loveste
chiar înainte de alegerile din 2008
Barack Obama arata cu degetul la lãcomia de pe Wall Street
si la esecurile de reglementare
ca si exemple pentru nevoia de schimbare în America.
O lipsã de supraveghere în Washington
si pe Wall Street este exact
ceea ce ne-a bãgat în porcãria asta.
Dupã ce si-a ocupat locul la birou, presedintele Obama
a vorbit de nevoia de reforma în industria financiarã.
Vrem un regulator de risc al sistemului,
cereri de mãriri de capital.
Vrem o agentie financiarã de protectie a consumatorului
Vrem o schimbare în cultura de pe Wall Street.
Dar când în final au fost adoptate la mijlocul lui 2010
reformele administratiei financiare erau slabe
si în anumite zone critice, incluzând agentiile de evaluare
lobbi si compensare
n-a fost propus nimic important
Referitor la Obama si, citez, reforma regulatorie:
rãspunsul meu, dacã era un singur cuvânt, ar fi fost: Ha !
Este o reforma foarte micã.
Cum asa ?
Este guvernul de pe Wall Street
Obama l-a ales pe Timothy Geithner ca ministru trezorier
Geithner era presedintele rezervelor federale din New York
pe timpul crizei
si unul dintre jucãtorii cheie
în decizia de a-l plãti pe Goldman Sachs
100 centi la un dolar
pentru pariul împotriva ipotecii
Când Tim Geithner depunea jurãmântul
pentru a fi confirmat ministru trezorier
a spus: n-am fost niciodatã un regulator.
Mi-a spus cã nu-si întelege slujba
ca si presedinte al rezervelor federale
Noul presedinte al rezervelor federale este William C. Dudley
fostul sef contabil al lui Goldman Sachs
al cãrui ziar împreunã cu Glenn Hubbard lauda derivatele
Seful personalului lui Geithner este Mark Paterson
fostul lobbist pentru Goldman,
iar unul dintre consilieri este Lewis Sachs
care a supervizat Tricadia
o firmã implicatã foarte mult
în vânzarea securitãtilor ipotecilor.
Pentru a ajunge la Commodity Futures Trading Commission
Obama l-a luat pe Gary Gensler - - un fost director al lui Goldman Sachs
care a ajutat la interzicerea legii derivatelor.
Pentru a conduce comisia de schimb si securitãti
Obama a luat-o pe Mary Shapiro
fostul CEO la FINRA
investitia - industria bancara însãsi - auto-reglarea.
Seful de personal al lui Obama, Rahm Emanuel
a fãcut 320.000 de dolari
în slujba lui Freddie Mac
Martin Feldstein si Laura Tyson
sunt membri consiliului de redresare economicã al lui Obama.
Iar consilierul sef pe probleme economice al lui Obama este Larry Summers
Majoritatea consilierilor economici
sunt cei ce erau acolo, cei care au construit structura.
Când a fost clar ca Summers si Geithner
vor juca roluri importante ca si consilieri
am stiut cã asta va fi starea existenta mentinutã.
Administratia Obama a rezistat legii compensãrii bãncilor
chiar dacã liderii strãini au luat pozitie.
Cred cã industria financiarã este o industrie de servicii
ar trebui sã serveascã pe altii înainte de a se servi pe sine.
În septembrie 2009
Christine Lagarde si ministrii de finante ai Suediei,
Olandei, Luxemburgului, Italiei, Spaniei si Germaniei
au votat pentru natiunile G20, incluzând Statele Unite
pentru a impune legi stricte în compensãrile bancare.
Iar în iulie 2010, parlamentul european
au adoptat aceste legi.
Administratia Obama n-a avut nici un rãspuns.
Viziunea lor este cã aceasta este o anomalie temporarã
si ca lucrurile vor reveni la normal.
Si de aceea îl reconfirm
pentru un nou termen ca si presedinte al rezervei federale
Multumesc mult, Ben.
În 2009, Barack Obama l-a reconfirmat pe Ben Bernanke.
Multumesc, domnule presedinte.
La mijlocul anului 2010, niciun director financiar
nu a fost urmãrit penal
sau arestat.
Nu a fost numit un procuror special
nici o firmã financiarã
n-a fost urmãritã penal
pentru acuzatii privind securitatea sau contabilitatea.
Administratia Obama n-a fãcut nici o încercare
pentru a recupera orice compensatie
data directorilor financiari pe durata bulei.
Mã gândesc serios la o actiune criminalã
împotriva liderilor de top din tarã
ca Mozilo.
În mod sigur m-as uita la Bear Stearns, Goldman Sachs
si la Lehman Brothers, si Merrill Lynch
- Pentru procese penale. - Da. Da.
Vor fi foarte greu de câstigat.
Dar cred cã ar putea s-o facã
dacã au suficienti subalterni care sã spunã adevãrul
Într-o industrie în care uzul de medicamente, prostitutia
si facturarea frauduloasa a prostituatelor
apar pe o scarã industrialã
n-ar fi prea greu sã-i faci pe oameni sã vorbeascã
dacã chiar ai vrea asta.
Mi-au oferit un târg, iar eu am acceptat.
N-au fost interesati de documentele mele
n-au fost interesati de nimic
N-au fost interesati ?
Corect. Corect.
Este o sensibilitate cã folosesti viciile
personale ale oamenilor în contextul cazurilor de pe Wall Street
în mod necesar, pentru a le face sã plesneascã
Poate,
dupã cataclismele prin care am trecut
poate oamenii vor reevalua asta
Nu sunt cel care poate da o judecata la asta chiar acum.
Ai venit astãzi la noi spunându-ne:
ne pare rãu, n-a fost cu intentie
n-o s-o mai facem altã datã, aveti încredere.
Am câtiva oameni în circumscriptia electorala
care de fapt au jefuit unele din bãncile voastre
Si ei spun acelasi lucru.
Cã le pare rãu, n-a fost cu intentie
n-o s-o facã a doua oarã.
În 2009 când somajul a atins cel mai înalt nivel în 17 ani
Morgan Stanley si-a plãtit angajatii cu 14 miliarde de dolari
iar Goldman Sachs a plãtit 16 miliarde.
În 2010 bonusurile au fost chiar mai mari.
Pentru ce ar trebui plãtit un inginer financiar de patru ori
de o sutã de ori mai mult decât un inginer normal ?
Un inginer normal construieste poduri
un inginer financiar construieste vise.
Iar când aceste vise devin cosmaruri
alti oameni sunt cei care plãtesc.
De zeci de ani,
sistemul financiar american a fost stabil si sigur.
Dar apoi s-a schimbat ceva.
Industria financiarã a întors spatele societãtii,
a corupt sistemul politic
si a dus economia mondialã la criza
La costuri enorme, am evitat dezastrul si recuperarea.
Dar oamenii si institutiile care au cauzat crizã sunt încã la putere,
iar asta trebuie sã se schimbe
Or sã ne spunã cã avem nevoie de ei
si ca ce fac ei e prea complicat ca sã fie înteles.
Or sã ne spunã cã n-o sã se mai întâmple.
Or sã cheltuiascã miliarde luptând împotriva reformei.
N-o sã fie usor,
dar existã lucruri pentru care merita sã lupti.
Adaptarea Bubuloimare
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro