Det er Careys værelse. Hendes seng.
Fødselsdagpigens madras. Og alt det andet.
Hun har endda tv på værelset. Er hun ikke heldig?
Det er min søster.
Fødselsdagspigen. Er hun ikke smuk?
Og her er hendes bror. Nick.
1994. 13-årige Nicholas Barclay -
- forsvandt fra San Antonio i Texas
Tanken om, hvad nogen kunne have gjort ham ...
Det får man mareridt af. Det gør man virkelig.
Hans forsvinding kom aldrig i nyhederne.
Det var ikke nyheder for dem. Det var kun nyheder for os.
Det kom til det punkt, hvor man ved, man ikke vil finde ham i live -
- men man vil bare gerne finde ud af, hvad der er sket.
3 år og 4 måneder efter forsvindingen
Linares. Spanien. 7. oktober 1997
Politiet, værsgo.
Min kone og jeg er her som turister
Vi har fundet et barn
Cirka 14-15 år gammelt
Ingen ID. Ingen papirer
Vi talte med ham. Han er meget bange
SPEEDY STOP
De ringede på arbejde. Mens jeg ikke var der.
De skrev en besked, hvor der stod, at nogen fra Spanien havde Nicholas.
Han vil gerne hjem.
Min mor ringede til mig. Jeg var på arbejde.
Hun spurgte, om jeg sad ned.
Selvfølgelig var det mystisk. Det var spændende.
Det var bekymrende. Der var blandede følelser.
Ekstatisk. I vildrede.
Spanien? Er det ikke på den anden side af landet?
Hvordan kom han derhen? Man har 100.000 spørgsmål.
Det føltes skønt. Jeg var spændt.
Man vil se ham, røre ved ham. Forstår du?
Og det skal være nu.
Linares, Spanien, 7. oktober 1997
Politiet, værsgo.
Min kone og jeg er her som turister. Vi har fundet et barn
Cirka 14-15 år gammelt
Ingen ID. Ingen papirer på ham
Han virker meget ung. Vi talte med ham. Han er meget bange
Vi ville give ham mad, men han vil ikke have den. I skal nok hjælpe ham
Okay, vi sender en patruljevogn
- Hvor længe vil det tage? - Cirka 10 minutter
Så langt jeg kan huske tilbage, har jeg villet være en anden.
En, der var acceptabel.
Det vigtigste for mig var at være overbevisende.
Da politiet kom, skal de forstå, det er et barn, ikke en voksen.
Det var vigtigt, jeg opførte mig som et.
Lad mig se dine hænder. Skal jeg gå videre? Rejs dig op.
De så mig i en stor frakke med yngre tøj på.
De så et barn med en kasket meget langt nede. De kunne ikke se øjnene.
Lad mig se dig. Hvad laver du her alene?
Jeg ville fremmane skyldfølelse.
Rolig. Kom.
Af at de er voksne og er tæt på et barn, der er dødbange.
Når man ser et barn med nervøse trækninger, som man ikke kan røre ...
Så forstår man, at der er noget galt.
Rolig.
Vent på mig i bilen. På stationen kan du få varmen.
Hvad er der sket?
Jeg sagde ikke, jeg var blevet seksuelt misbrugt.
Jeg fik dem til at spørge mig om det. Ved min måde.
Det var dem, der tænkte det. Det gav mig magt.
Hvad hedder du?
Fortæl os dit navn
Hvor bor du henne?
Bor du hos dine forældre?
Jeg sagde ikke så meget.
Kom nu. Fortæl os dit navn.
Det er svært at læse et barn, der ikke siger et ord.
Hvad hedder du? Bare sig dit navn.
Et barn kan ikke bare blive på stationen, selvom ingen kender det.
Jeg vidste, de ville være nødt til at komme mig på et børnehjem.
Det var det, jeg gerne ville.
Ingen har bekymret sig om mig.
At vide, at hvis jeg ændrer identitet -
- så ville jeg komme et sted hen, hvor man tog sig af mig ...
For helvede ... Jeg blev genfødt. Jeg blev født på ny.
Ingen gav mig en barndom. Det kræver, at man elsker barnet.
Jeg følte, jeg hørte til der.
Værelset er der.
De vidste ikke, jeg var 23 år gammel.
Jeg blev betragtet som en af dem.
SAN ANTONIO I TEXAS
Jeg sagde, han skulle komme hjem til aftensmad og gav ham 5 dollar.
Han tog af sted.
Han ringede hjem og ville samles op. Det var nok ...
Han var vel omkring 6 kilometer hjemmefra.
Hans mor arbejder til sent og sover om dagen.
Hans storebror Jason tog telefonen.
Da jeg vågnede, sagde Jason, han havde ringet og ville hentes.
Jason ville ikke vække mig og sagde, han måtte gå hjem.
Det var den dag ... Sidste gang, vi hørte fra ham.
Man græder i 24 timer og er syg af bekymring.
Så bliver man vred. Så bliver man bange.
Og så prøver man at handle. "Vi må lave løbesedler ..."
I stedet for ... Man græder ikke, man gør noget positivt -
- og prøver at arbejde mod en løsning, mod at finde ham.
Jeg tænkte, nogen måtte have tilbudt ham et lift, og han steg op i bilen.
Jeg tror godt, han kunne finde på at køre med nogen, han ikke kendte.
Hvad glor du på?
Jeg kunne se deres bekymring og smerte.
Så jeg sagde altid, han var derude et sted og ville dukke op igen.
Desværre var det et af de steder i Spanien, der er meget sjældne -
- hvor de ikke kan klare at have et barn uden ID, bevis på, hvem det er.
Jeg vil gerne have, du fortæller, hvad der er sket ...
De ville absolut vide, hvem jeg var, hvor jeg kom fra ... Præcis.
Det er derfor, jeg er her ...
"Siger du ikke, hvem du er, tager jeg fingeraftryk og fotos af dig."
Det måtte ikke ske. Jeg måtte finde en måde at undgå det på.
Den eneste udvej var: at komme i fængsel ...
Eller to: at bevise, jeg var nogen.
Jeg sagde, jeg var amerikaner.
At jeg var løbet hjemmefra.
Og at jeg var villig til at kontakte min familie, men alene.
Min familie skulle ikke ringes op af politiet eller dommeren i Spanien.
At jeg ville selv gøre det.
Og at jeg var nødt til at være på kontoret om natten.
For i USA er tiden anderledes.
"Lad mig være på kontoret, og i morgen er det ordnet."
Okay ...
Ingen kunne høre mig på kontoret.
Jeg ved, jeg kan gå for at være hvem som helst og overbevise på telefonen.
- Så jeg ringer til politiet i USA. - County South, efterforsker Fowler.
- New Yorks politi. - Lieutenant Kojaks kontor.
- Forskellige politistationer in USA. - Dobie.
Jeg sagde hver gang, jeg var Jonathan Dorian, politimand fra Spanien.
At vi havde fundet et barn og vidste, han var fra USA, men ikke hvor i USA.
- Hvor længe siden er det? - Nogle år. Nogen har ledt efter ham.
Politiet siger: "Vi har hundredvis af plakater med forsvundne personer."
"Vi kan ikke gennemgå dem alle."
"Men vi kan give dig nummeret til centret for forsvundne børn."
Centret for forsvundne børn. Hvad kan jeg gøre?
Vi har et barn på et hjem, der er amerikaner, cirka 14-15 år gammel.
Men vi ved ikke, hvem han er.
Jeg beskriver mig selv. Jeg kunne stå inde for alle detaljerne.
Det skulle være så vagt, at der var mange forskellige ting.
- Hun skulle have mange muligheder. - Jeg kigger lige.
"Jeg har måske noget. Måske ..."
"En fra San Antonio, savnet siden 13. juni 1994, Nicholas Barclay."
Jeg bad hende sende en fax, så jeg kunne se.
I mit hoved var jeg politimanden med Nicholas Barclay ved siden af -
- og ville bekræfte hans identitet, som man normalt ville gøre.
"Lad os se, om det er ham."
Det tænkte jeg.
Jeg ser på det sort/hvide foto. Et gammelt foto.
Har man været forsvundet i tre-fire år, er der helt sikkert en ændring.
Er der en ændring, må der være tvivl, er der tvivl, har jeg en chance.
Noget i mit hoved besluttede, jeg kunne gøre det, at jeg måtte prøve.
Jeg tog telefonen og fortalte hende, det er Nicholas.
Det er ham. Utroligt, men det er ham.
Min mor ringede til mig og spurgte, om jeg sad ned ...
At politiet havde ringet. De troede, de havde fundet Nicholas i Linares.
Jeg spurgte, hvor i Texas Linares var.
Texas har en masse små byer. Og så sagde hun, det var Spanien.
"Spanien?"
Hvordan skal jeg forklare følelserne?
Det er lige fra glæde til forvirring til: "Hvad gør vi?"
"Hvad er næste skridt? Hvordan får vi fat på ham?"
Jeg vidste, de ville kontakte mig. De ville forsøge at bekræfte, ringe.
"Er det her?" Carey og familien.
Da jeg først fik fat i hjemmet -
- fik jeg en Jonathan Dorran i røret, der sagde, han arbejdede for stedet -
- og at det var ham, der talte med Nicholas -
- og som Nicholas havde fortalt, hvem han virkelig var.
Da hun ringede, sagde jeg, Nicholas sad ved siden af mig.
Men han var meget bange og traumatiseret og ville ikke tale.
Han lød meget ansvarlig og engageret.
Han siger, han er blevet misbrugt og såret og blev bortført.
Jeg tænkte, han var socialarbejder af en slags. Meget tillidsvækkende.
Hun spurgte: "Siger han noget? Taler han om os?"
"Kan han huske?" Jeg tror faktisk, han har glemt det meste.
Han kan ikke huske særlig meget. Han kan huske dig. Vagt.
Han skulle være blevet holdt som sex-slave eller noget.
Han skulle være flygtet og var blevet fundet vandrende om i gaderne.
Hun var knust, men samtidig meget glad.
Jeg ville høre hans stemme.
Nej! Jeg ville ikke tale med hende og lade, som om jeg var Nicholas.
Jeg var ikke Nicholas, og det var hans søster.
Det ville have været en for stor risiko. Men jeg sagde et par ord.
Hun sagde: "Hej Nicholas. Kan du høre mig, Nicholas?"
Ingenting.
"Jeg elsker dig, Nicholas. Jeg vil tage dig hjem. Jeg henter dig."
"Jeg kommer og henter dig ..."
Og måske hører man: "Elsker dig." Eller sådan noget. Meget fjernt.
Så spørger hun: "Var det ham?" "Ja. Han sagde, han elsker dig."
Og så begynder hun at græde.
Man begynder at græde og siger: "Vi kommer og henter dig hjem."
"Vi kommer. Vi tager dig hjem. Jeg elsker også dig."
Jeg vaskede hendes hjerne.
Jeg stoppede ikke. Jeg overvejede ikke at stoppe.
Jeg så mig ikke i spejlet og sagde: "Hvad fanden har du gang i? Hold op."
Jeg indså, jeg var gået over grænsen.
Jeg foregav ikke mere, at jeg havde en anden identitet. Jeg stjal en.
Jeg blev ringet op: "Ring venligst til Carey Gibson."
Jeg var forbløffet over, hvad Carey sagde.
Så noget af det første, jeg sagde, var:
Når FBI og udenrigsministeriet hjælper dig -
- og får dig og din bror tilbage, vil jeg straks tale med ham.
USA's AMBASSADE MADRID I SPANIEN
Når en mindreårig er i fare -
- er vi nødt til at reagere meget hurtigt.
Vi skal sætte os i barnets og dets forældres eller værgers sted.
Når et barn har været forsvundet i flere år, er det enten dødt -
- eller bliver ikke fundet. At finde det i et andet land er usædvanligt.
Derfor var det endnu mere magtpåliggende for os -
- at gøre det hele rigtigt: at finde ud af hans identitet og få ham hjem.
Det vigtigste var, at de kom tilbage. Så kunne efterforskningen starte.
Vi kunne undersøge hændelserne.
Jeg sendte nogen af sted hurtigst muligt.
Den næste dag ... Den røg ud af kontrol.
Centret for forsvundne og udbyttede børn sendte mig en flyer.
Der var et foto af Nicholas fra den tid, hvor hans forsvandt.
Jeg så, hvordan Nicholas så ud. Med farver og det hele.
Han var meget blond. Han havde blå øjne.
Han lignede mig overhovedet ikke. Slet ikke!
Det eneste, han havde til fælles med mig, var, at han havde ti fingre.
Jeg sagde. "Fuck, lad mig brænde mig selv." Jeg brændte flyeren.
Havde jeg kunnet brænde identiteten og mine ord, havde jeg gjort det.
Da alle sagde, at den amerikanske ambassade kommer -
- og alle ... "Bare rolig Nicholas, vi tager os af dig."
Så ... okay. Jeg kunne ikke gøre noget.
Jeg kunne kun tænke på det fængsel, hvor jeg skulle være.
Jeg vidste virkelig ikke, hvad jeg skulle gøre.
Da vicekonsulen kom til Linares, var Nicholas forsvundet fra centret.
Jeg sagde, de måtte prøve at finde ham.
Sammen med nogen fra centret i Linares tog han ud og ledte.
Hans sikkerhed havde førsteprioritet, og at han kom hjem.
Jeg prøvede at flygte, som jeg ville gøre ellers.
Gud ønskede ikke, at jeg forlod stedet.
Da jeg talte med vicekonsulen om Nicholas Barclay -
- sagde han, at han talte engelsk -
- og at han var, på det tidspunkt, overbevist om, at han var amerikaner.
Da jeg vågnede næste morgen, var alt normal.
Så så jeg direktøren for hjemmet, der sagde:
"Du må være glad. Din søster er på vej."
Jeg sagde: "Hvad mener du?"
Han sagde: "Din søster. Fra San Antonio."
"Hun er på flyet og kommer og henter dig."
Fuck, fuck, fuck ..!
Jeg havde aldrig forladt landet. Jeg vidste ikke, hvad det indebar.
14. OKTOBER 1997
Jeg vidste, min mor ikke ville kunne flyve.
Jeg er nødt til det. Jeg skal bare hente ham tilbage i sikkerhed.
Jeg burde have tænkt på det. På konsekvenserne.
Tænk at være far til et barn, der har været væk i tre år og fire måneder.
Og så finder man ham i Colombia? Hvad gør man? Som det første?
Jeg ville hoppe på et fly.
Jeg sov ikke i to dage, før jeg tog flyet.
Frygt, men også forventning.
Man vil derhen, derhen, se ham, holde ham, lugte til ham ... Bare derhen.
Man kan ikke forberede sig på at spille en person, man ikke kender.
Jeg kunne ikke være Nicholas. Jeg kendte ham ikke.
Var han venstre- eller højrehåndet?
Det var et problem.
Jeg kom ombord på flyet og prøvede at sove. Det gik ikke.
Instruktøren ...
Det her er Nick.
Han troede, han var voksen. Vi sagde, han var 13 på vej mod de 30.
Meget svært at opdrage på ham.
Hvis han var opsat på noget ...
Så var der ikke meget, man kunne gøre.
Læg lighteren.
Han var løbet væk en nat eller to. "Vred på mor, jeg finder en ny mor."
Han tog af sted, og hun ville lede efter ham -
- finde ud af, hvor han var, og så kom han næste dag.
Han var ikke den perfekte, søde uskyldige ...
Han var en meget kløgtig dreng fra byen.
Hyggeligt at møde jer. Jeg er instruktøren.
- Vi kan ikke høre, Nick. - Se. Er jeg ikke smuk?
Han havde smukt lyst hår. Han lignede lidt en alf.
Han havde lyst hår og blå øjne og et lille mellemrum mellem tænderne.
Endelig er jeg nede på jorden. Hvem leder jeg efter?
Hvordan ser de ud? Har de jakkesæt på? Man kan ryge her.
Luften lugtede anderledes. Der var mindre proppet, end jeg troede.
Jeg gjorde alt, hvad jeg kunne, for at give mig selv en chance.
Jeg købte noget at farve mit hår blondt med.
Herren og damen kom mod mig. Jeg vidste ikke, hvor jeg skulle hen.
Vi hoppede i en bil og kørte væk.
På flyerne stod der, Nicholas havde tre tatoveringer.
Der var en pige på hjemmet, der kunne lave små tatoveringer. Bare et barn.
Jeg bad hende lave de tatoveringer, der stod om på flyeren.
Jeg var tavs, og så begyndte damen at tale med mig.
Hun holdt min hjerne beskæftiget ved at fortælle, hvad vi kørte igennem.
Jeg tog nogle store solbriller, en kasket, et tørklæde, en handske.
Så hun mig ikke, kunne hun ikke sige, jeg ikke var broren.
Vi stoppede og drak en cola. Jeg fandt det cool, de havde det.
Hvor længe ville det hele tage?
Nogle minutter før hun kom, var jeg overbevist om, at jeg var færdig.
Jeg ville blive anholdt, måske også tævet, for de ville ikke være glade.
Jeg kom ind i en slags venteområde.
Jeg taler med nogle derfra, der sagde, han var på sit værelse.
Han havde været der hele dagen.
Da nogen bankede på døren og sagde:
"Nicholas din søster er nedenunder. Hun venter på dig der."
Jeg gik ned og ind i en slags gård. Nogle børn spillede bold mod muren.
Jeg kiggede op på vinduet og fortalte ham, jeg var der og ville se ham.
Jeg kan huske, han kiggede ud ad vinduet.
Jeg var sikker på, at så snart søsteren så mig -
- ville hun sige: "Hvad fanden er det? Det er ikke Nicholas."
Jeg ventede i måske 10 minutter. Jeg vidste, jeg ville miste alt.
At jeg ikke kunne vente længere eller løbe væk, bare forsvinde.
Så jeg åbnede døren og gik ned.
Det var en følelse af enorm lettelse.
At se ham, røre ved ham, kysse ham, holde ham ...
"Hvad sker der her?"
Han er her, vi er her, jeg har ham.
Hun ventede ikke engang et sekund eller to.
Hun kastede sig over mig, tog mig i sine arme ...
"Nicholas ... Du var bange for, jeg ikke ville genkende dig. Næsen ..."
Jeg kan huske, jeg rørte ved hans næse og sagde:
"Jeg kan huske den næse. Du ligner din onkel Pat."
Hun sagde, jeg skulle tage det roligt, og at alt blev godt, perfekt.
"Jeg ved, det er dig."
Han sagde, han elskede mig ...
Han sagde ikke så meget, før folk forsvandt.
Kun Gud ved, hvorfor hun gjorde det ...
Men jeg ved én ting med sikkerhed: Det kunne ikke være anderledes.
Hun kom for at hente mig.
Vi gik ind i besøgsrummet, og hun viste mig en hel masse billeder.
Billeder, billeder, billeder.
"Det var sammen med mor i huset, hvor vi boede, før du forsvandt."
"Det var der, hvor du legede med Scotty."
"Kan du huske, det var ..."
Han sagde: "Jason ligner sig selv. Codey er blevet stor."
"Mor ligner fuldstændig sig selv. Har hun ikke taget på?"
Han spurgte, om bedstefar stadig var et dumt svin. Han savnede bedstemor.
Jeg så tatoveringen, krydset her på hans hånd.
Og jeg tænkte på, hvor meget han lignede onkel Pat.
Og på at mor ville blive overrasket over, hvor høj han var.
Hun sagde, han så meget anderledes ud. At han var vokset.
Og at han var meget stille.
Tilbageholdende.
Han talte med en pudsig accent.
Men han hviskede hele tiden, som om han skjulte sig fra noget.
Hvad havde han ikke oplevet?
Han var ikke den samme person, den samme Nicholas fra fire år før.
Han var blevet holdt fanget, var blevet tortureret, og hvem ved ..?
Dommeren i Linares ville sikre, der var lovlig basis for Nicholas' -
- påstand om, at han var Carey Gibsons savnede bror.
Nu var problemet så, at -
- søsteren og ambassademedarbejderen sværgede, at jeg Nicholas Barclay.
Men politiet, statsadvokaten og dommeren var slet ikke overbeviste.
Dommeren insisterede på separate forhør.
Og en del af bevismaterialet i forhørene var et familiealbum.
Dommeren sagde: "Den eneste måde, du kan bevise, at du er Nicholas ..."
"Vi har fotos, du aldrig har set."
Jeg vil vise dig fem af dem.
Nummer et okay, nummer to okay, nummer tre okay, nummer fire okay.
Med nummer fem tog jeg fejl.
Men hun var allerede overbevist om, at jeg var Nicholas.
Du må godt sætte dig.
Jeg kunne ikke se, jeg kunne undgå at registrere ham som amerikaner.
Det havde ikke været muligt, hvis Carey ikke havde vist mig billederne.
De tog et billede af mig uden kasket, uden noget.
De så mine øjne.
USA's konstitution ... "Jeg sværger, jeg er amerikansk statsborger ..."
Det var ikke sandt, men jeg gjorde det.
Vi talte ikke så meget aftenen før, vi gik om bord på flyet.
Ikke ubehageligt, bare stille. Næsten en fredfyldt stilhed.
Jeg kunne høre ham trække vejret og følte mig ret fredfyldt.
Jeg havde overvejet at flygte, selv før jeg mødte hende.
Jeg skulle bare tage en taxi og tage hen til en togstation -
- og købe en billet ud af Spanien.
Det ville have taget et par minutter.
Intet holdt mig tilbage. Intet.
Jeg gik ned ad gangen et par gange.
Jeg overvejede, om jeg gjorde det rigtige, det forkerte ...
Skulle jeg tage af sted eller ikke?
Da jeg blev født ... Der var vist ikke så meget kærlighed.
Min mor var meget, meget ung, kun 17 år gammel.
Hun mødte en ældre mand, min far fra Algeriet.
Min bedstefar var meget racistisk.
Da han hørte, min mor havde været sammen med en algerier -
- ville han have, hun fik en abort og kom af med mig, før jeg var født.
For ham var arabere lig med et atomvåben, og sorte lig med aber.
Før jeg blev født, havde jeg den forkerte identitet.
Jeg var allerede forberedt på ikke at vide, hvem jeg virkelig var.
En ny identitet og et rigtigt pas, et amerikansk pas.
Jeg kunne tage til USA, gå i skole der.
Bo hos den familie og være nogen.
Og aldrig mere være bange for at blive identificeret.
Jeg så muligheden.
En kvinde, der gjorde så meget -
- for at få mig tilbage til en familie med børn -
- der virkede som en kærlig familie, hun måtte være en god person.
Der var regler, der kæmpede i mit hoved.
Carey ønsker, jeg er Nicholas. Men hvad med de andre?
Jeg forstod ikke, han var så ... nervøs.
Han bevægede sig hele tiden, gik på toilettet og kiggede på folk.
Han kiggede hele tiden på mig.
Hun kiggede hele tiden på mig.
Jeg tænkte, han vel var bange. Han tager hjem igen.
Vi ved ikke, hvad der er overgået ham, hvad der sker i ham.
Måske frygtede han, at mor ikke elskede ham længere.
Jeg bliver dræbt, og jeg vil ... Det var måske bedst, flyet styrtede.
Da de sagde, vi skulle ombord på flyet ...
Jeg puffede til Nick: "Er du klar til at tage hjem?"
Han sagde: "Jeg er klar. Lad os komme væk og hjem." Og vi gik ombord.
Jeg var virkelig nervøs. Forventning. Ret glad.
Det var en familieting. Vi tog derhen sammen.
Jeg husker natten, minut for minut.
Der var mig, min bedstemor, min søster og min far.
Vi satte os i min Lincoln for at hente min mor og Nicholas.
Vi måtte se. Alle glædede sig. Vi vidste ikke, hvad vi skulle forvente.
Jeg ville ikke forlade flyet. Jeg ville vente, forberede mig.
18. OKTOBER 1997
Jeg havde ikke en plan eller en strategi.
Der var ingen vej tilbage.
Vi anede ikke, hvilken slags person, der kom. Hvem der kom tilbage.
Jeg ville kramme ham, men han trak sig.
Så jeg tog hans hånd og krammede ham og sagde, jeg havde savnet ham.
Han havde ændret sig så meget. Det var ufatteligt.
Men så husker man på, at han har været igennem alt det frygtelige -
- så selvfølgelig er han anderledes.
Jeg kan bare huske mine børn og min mor og min mand. Vi var så glade.
Han var helt dækket til, og så blev jeg bange.
Jeg tænkte, han virkelig var forstyrret. Bare ud fra fremtoningen.
Han var meget tavs og afvisende.
Jeg kan ikke lide, folk rører ved mig. Det kan jeg ikke ændre.
Da hun kom hænderne om mig, må hun have mærket, jeg ikke kunne lide det.
Jeg var meget kold, meget lukket. Jeg talte ikke med folk.
Selvom jeg var glad, viste jeg det ikke.
Jeg havde en grænse foran mig. Jeg ville ikke ødelægge noget.
Selvfølgelig blev han modtaget med åbne arme.
"Lad os få dig hjem."
"Vi kan altid tale om det senere. Nu skal vi hjem."
Jeg betragtede ham hele vejen hjem i bilen. Han følte sig utilpas.
Vi satte et bånd på og forsøgte at gøre det behageligt for ham.
Det var en stille tur hjem. Alle var stille, men samtidig spændte.
Jeg kunne ikke lade være med at smile. Helt ærligt.
Jeg smilede hele vejen hjem.
Det var en glad og god følelse.
Vores længe savnede Nicholas var kommet hjem.
Jeg havde en familie og mere end det. Mere end jeg havde drømt om.
Ikke bare det at være et sted, hvor jeg var elsket -
- men også det at have en familie.
Da jeg vågnede op i Texas ...
Det, jeg så, var ikke lige det, jeg forventede at se.
USA var for mig storby, høje bygninger og folk overalt.
Når du åbner øjnene er det officielt. Du hedder Nicholas Patrick Barclay -
- og du er født den 31. december 1980.
Og alle familiemedlemmer kalder mig Nicholas. Men hvad hedder du?
"Okay, vi skal købe ind, Nicholas."
De kørte mig rundt. Jeg burde kunne genkende noget -
- men kunne ikke, fordi jeg aldrig havde været der.
Hej Kirk, hvordan går det?
Vi mødte folk, der havde kendt Nicholas.
Jeg sagde, jeg ikke kunne huske dem. Der var dog noget.
Som om jeg havde mistet hukommelsen. Det fortalte jeg dem.
Han er traumatiseret.
Derfor kunne han ikke huske noget. På grund af alt det, der var sket.
Jeg havde set Nicholas på billedet gøre sådan her med fingrene.
Hans måde at sige hej på.
Jeg gjorde det et par gange. Det var det eneste, jeg kendte til.
Jeg tænkte, at Nicholas Barclay kunne komme tilbage når som helst.
Det var min største bekymring. Det bekymrede mig virkelig.
Jeg kunne ikke lade være. "Hvad nu, hvis ..?"
Hvis han åbner døren og siger: "Hej, jeg er tilbage."
Vi tænkte, det bedste for ham var normale rutiner.
Man står op, morgenmad, senere frokost -
- spiser aftensmad, ser en film ... Normal familiestemning.
Vi hang ud sammen.
Jeg tog ham med på køreture, talte med ham og skruede op for musikken.
Han hang ud med Codey og hans venner. De legede i parken efter skole -
- og gjorde, hvad teenagere gør.
Han begyndte at synes om en pige i nabolaget, Amy.
De hang ud, talte i telefon sammen, og han rødmede, når vi nævnte hende.
Den eneste, jeg ikke mødte i Barclay-familien, var Jason,
Hans anden bror, Careys bror.
Endelig kom han for at hilse på mig.
Han så mig ikke som Nicholas og lod heller ikke, som om han gjorde.
Han ønskede mig held og lykke og tog af sted igen.
TRO
Vi talte aldrig om, hvad der var sket ham.
Vi tænkte, at når tiden var til det, ville han åbne sig for os.
Familien ringede på intet tidspunkt og sagde:
"Nicholas er tilbage. Kom og tal med os, vi har brug for hjælp."
Jeg fandt det vigtigt, at han blev forhørt hurtigt.
Så jeg skulle forhøre ham i San Antonios center for forsvundne børn.
Jeg præsenterede mig selv og sagde, hvorfor jeg kom.
Formålet med samtalen var at høre hans version af kidnapningen -
- så han kunne hjælpe med at finde kidnapperne.
Jeg vidste kun det om Nicholas, jeg havde læst på plakater med savnede.
Ikke at man ikke ændrer sig på tre år -
- men denne person lod ikke til at være 16.
Man anede skægstubbe, mørke skægstubbe.
Jeg tvivler på, Nicholas ville have det i en alder af 16, som blond.
Han virkede ret nervøs, og som om det var meget ubehageligt.
Jeg sagde, militæret havde taget mig til Europa.
Jeg blev bortført i en van og blev fløjet til steder, jeg ikke kendte.
Vi blev holdt i et rum med andre børn.
De fik kloroform og vågnede ...
... et sted, som de ikke vidste, hvor var.
De blev udsat -
- af højtstående militærfolk, for seksuelt misbrug.
Hver nat voldtog og misbrugte mænd børnene.
Mændene var fra USA, Mexico og Europa.
De brækkede mine hænder, især højre hånd, med et baseballbat.
- De brændte og gav ham insekter. - Vi blev tortureret.
- Brækkede fingre. - Brækjern ...
- Jeg blev voldtaget. - Militære skræmmetaktikker ...
- De lavede eksperimenter på os. - Nåle i øjnene ...
De fik hovedtelefoner på med råben og skrigen på forskellige sprog.
- En stemme sagde: "Du er ikke dig." - Talte han engelsk, fik han bank.
- De fløj børnene rundt i militærfly. - Vi anede ikke, hvor vi skulle hen.
Drengenes identiteter blev ændret ved at ændre hår- eller øjenfarve.
- Altid i uniform ... - De kom noget i øjnene.
- De solgte ham til sex. - Opløsningen ændrede hans øjenfarve.
Døren var ikke lukket, og jeg smuttede væk.
Jeg løb ned ad en gang, og der var en anden dør. Det lykkedes at komme ud.
Jeg løb og løb og løb, og timer efter opdagede jeg, at jeg var i Spanien.
Politiet, værsgo
Min kone og jeg er her som turister
Vi fandt et barn på cirka 14-15 år.
Han har ingen ID eller papirer.
Men han er meget ung, og han er meget bange.
Hun var professionel, men det var tydeligt, hun var skrækslagen.
Det var et frygteligt forhør, og jeg var påvirket af det -
- på grund af de følelsesmæssige bivirkninger ved at høre på det.
Han kendte til den slags aktivitet.
En normal person fortæller ikke en historie -
- og finder på frygtelige ... Det er ikke det, man lyver om.
Man går ikke i detaljer om tortur og mord på børn. Det virkede unormalt.
Han blev tortureret. Det stod klart.
Han havde en brækket hånd, der ikke var blevet behandlet.
Han haltede.
Han havde mærker efter cigaretter i nakken og hele vejen ned.
Personen må enten selv have været offer -
- eller også var han en fantastisk skuespiller.
Jeg vidste ikke, hvilket af det der gjorde sig gældende.
Jeg sagde, det gjorde mig ondt at høre -
- og vi ville finde de folk og få en ende på det traume, han var igennem.
Det var den sidste grænse.
Jeg vandt.
Spillet er slut.
Jeg har pas. Alle i familien siger, jeg er Nicholas Barclay.
Ingen efterforskede mig.
Ingen var mistænksom, hvad jeg ved af.
Jeg var glad. Jeg kunne ikke fatte mit held.
Jeg hedder Charlie Parker, Jeg er privatdetektiv.
Hej. Hvordan går det? Jeg vil bede dig om en tjeneste.
Jeg blev ringet op i november af en tv-producer for "Hard Copy".
En dreng, der havde været forsvundet i fire år, var dukket op igen -
- og de ville have mig til at finde ham, så de kunne få et interview.
Først skulle jeg finde ud af, hvor moren boede.
Jeg fandt hende, og så kørte vi til San Antonio for at lave interviewet.
Jeg havde flere gange bedt ham om ikke at kontakte medierne.
Hvis noget af det, Nicholas fortalte, var sandt -
- hvis nogen i militæret var involveret -
- skulle det ikke på avisforsiderne eller i tv.
Så ville kidnapperen kende til vores efterforskning.
jenvidnenyhederne klokken ti.
Han forsvandt sporløst for tre år siden. Nu er drengen hjemme igen.
Nicholas Barclay er nu 16 år gammel og forsvandt som 13-årig.
Han siger, han bortførtes til Spanien.
Han blev angiveligt dopet, tævet og voldtaget -
- som sex-slave sammen med flere andre savnede børn.
FBI tager ikke let på sagen. Hvorfor ikke?
En 13 år gammel dreng fra San Antonio endte i Spanien uden pas.
Den 19. juni 1994 blev Nicholas uvenner med sin familie -
- og tog til Fort Sam Houston for at spille.
To drenge kom hen, og de talte.
Det næste øjeblik fik han et klæde over munden, og Nicholas besvimede.
Kidnapperne ændrede hans udseende, og han måtte ikke tale engelsk.
Voldtog de dig hver nat?
Mig? Nej. De voldtog mig ikke hver nat.
De kunne bedre lide nogle.
De børn, de bedst kunne lide, voldtog de to-tre gange om ugen.
Jeg ønskede mediernes opmærksomhed for at gøre Nicholas mere ægte.
Så folk virkelig troede, jeg er Nicholas.
Og de ville elske mig endnu mere for det.
De gav ham mikrofon på og rettede kameraerne mod ham -
- og jeg satte mig bagved. Og det var næsten skæbnen.
Der var et billede med den rigtige Nicholas Barclay.
Jeg kunne se på billedet og på ham samtidig.
På billedet kunne jeg se, drengen havde blågrå øjne, og manden brune.
Hårene rejste sig i nakken på mig, og der var bare noget forkert.
Jeg gjorde, som de sagde.
Der var noget galt. Jeg bad dem om at få et billede af ørerne.
Jeg havde læst om Scotland Yard -
- der på den måde fandt James Earl Ray, der dræbte Martin Luther King.
De tog ham i Heathrow ved at se på ørerne.
Jeg vidste, ørerne var næsten lige så brugbare som fingeraftryk.
Jeg stak billedet i lommen og tog det med.
På kontoret kom jeg billederne i Adobe Photoshop.
Det var forskellige ører. Jeg vidste straks, det ikke var Nicholas.
Jeg troede, det var en spion. Helt ærligt.
Hvorfor skulle en gut ellers tage en andens plads? Af hvilken grund?
Jeg ringede til Nancy Fisher.
Jeg sagde: "Fyren er fake. Det er ikke ham. rerne matcher ikke."
Jeg sagde, han skulle passe på. Det var en føderal efterforskning.
Folk er ikke vant til, at man taler om ører. Hun blev vel overrasket.
Jeg følte ikke, jeg kunne betvivle -
- deres erklæring om, at det var et familiemedlem.
Ingen kunne tage fejl af sådan noget.
Hvad vil de? Jeg ved, han ikke har de samme ører.
Hvorfor skulle man tage en fremmed til sig?
Oven i købet en fremmed fra et andet land -
- med fransk accent. Det må være Nicholas Barclay.
Det var uhyrligt.
Jeg kunne ikke have talt med nogen, der ikke kendte sagen ...
De siger: "Vent lige. Jeg kender mit eget barn, min egen søn."
"Jeg skal bare se ham i øjnene."
Det er som at møde gamle klassekammerater ...
Den amerikanske drøm begyndte -
- da jeg tog den store gule bus for at køre i skole med andre elever.
Hvor mange franske voksne tager til amerikanske skoler for børn?
Det var umuligt. Man kunne gøre det på film ... men ikke i virkeligheden.
Jeg blev endelig et barn igen, officielt, med et pas.
At få en chance til og kunne gå i skole og have succes med det nu.
Han begyndte på high school. Jeg var virkelig nervøs. Hvad ville han gøre?
Det var en sag, en virkelig sag.
Fyren løj om, hvem han var, og familien tog ham til sig.
Jeg forventede, han kunne finde på noget ved fly- eller militærbasen.
Jeg prøvede virkelig at finde Nicholas' kidnappere.
Hvornår og hvor? Under hvilke omstændigheder?
Jeg var nærmest på bar bund. De ting, han fortalte, var meget generelle.
Han havde ingen navne, ingen steder, tidspunkter. Intet som helst.
Familien fik at vide, vi tog Nicholas til Houston på grund af traumet.
En ekspert skulle tage sig af traumet.
Først troede jeg, det skulle være en samtale.
For at få flere omlysninger frem om dem, der havde bortført ham.
Han var et blegt hvidt barn, og jeg præsenterede mig selv.
Da han svarede, var der straks ...
Noget i mig sagde, der var noget galt.
Jeg var der i lang tid. Jeg skulle gentage alt det, jeg havde fortalt.
Jeg kan huske, nogen kom mig ind i en van.
Jeg vågnede op i et værelse. Der var andre børn ...
Jeg så ikke den fysiologiske ændring i kropsstilling -
- i pupilstørrelse, i hjertefrekvens -
- jeg normalt ville se hos nogen, der talte om en traumatisk oplevelse.
Han kunne ikke tale engelsk uden accent.
Det sagde noget om hans hjernes udvikling, om sprogets udvikling.
Man kan ikke vokse op -
- de første seks-syv år af sit liv i et engelsktalende hjem -
- og så senere ... otte, ni selv ti år senere -
- ikke kunne tale engelsk uden accent.
Barnet var med garanti ikke vokset op i en engelsktalende familie.
Jeg ved ikke, hvem han er, men det kunne ikke være Nicholas Barclay.
Det værste scenarie dukkede op. Jeg kan ikke lide det.
Efterforskningen tog en vending på 90 grader. Et helt andet sted hen.
Jeg ringede straks til Carey Gibson og sagde:
"Dr. Perry har sagt, at personen ikke er din bror. Han er ikke amerikaner."
Det kunne være en meget farlig person.
Hun hvinede eller skreg og sagde: "Åh, nej."
Jeg sagde, hun ikke skulle tage til lufthavnen, at jeg tog mig af det.
Hun behøvede ikke tage ham hjem -
- så han boede hos dem. Og hun sagde: "Okay, okay."
Vi flyver tilbage til San Antonio, og der står Carey.
Hvad?
Som om samtalen aldrig havde fundet sted.
Hun lod til at være glad for at se ham og spurgte til rejsen.
Jeg stod vist bare og stirrede i et minuts tid -
- og ringede så til statsanklagerens kontor og spurgte, hvad jeg skulle.
Statsanklagerens assistent sagde, jeg skulle lade ham køre med hende.
Hun tog denne fyr hjem, som var han hendes bror.
Jeg fattede ikke, hvorfor hun gjorde det.
For jeg havde sagt til hende: "Denne person er ikke din bror."
Jeg husker ikke, hun brugte de ord.
Måske ønskede de så inderligt, at han var deres søn, at de holdt fast.
Men nu virkede det latterligt.
Jeg kunne ikke slippe det. På ingen måde.
Jeg begyndte at spørge i nabolaget om den sande Nicholas.
Jeg talte med naboerne og prøvede at finde ud af så meget som muligt.
Også om familien. Hvad skete der ..? Hvorfor stak Nicholas af?
Politiet kommer normalt -
- to-tre gange om måneden.
Enten var det skænderier med børnene, kæresten eller den anden søn.
Jeg talte med alle, og de sagde -
- Nicholas havde været problematisk, kom hjem sent om natten ...
Vi har alle skændtes, men det er sjældent, vi ringer efter politiet.
Det fik mig til at tænke, at der var flere ting. Det er klart.
Jeg vidste, dna-prøver ville vise, han ikke var Nicholas Barclay.
Mrs. Dollarhide sagde, det var hendes søn. En dna-prøve var overflødig.
Hun lagde sig på gulvet, helt bogstaveligt -
- og sagde, jeg ikke kunne tvinge hende.
Jeg ville ingen steder hen med FBI, men jeg husker ikke, jeg nægtede.
Jeg var paf. Det var aldrig sket.
Hun var ikke bare ligeglad, men fjendtlig.
Helt ærligt aner jeg ikke, hvad jeg tænkte på.
Mit mål i livet var ikke at tænke.
Vi behøvede ikke bevise det. Vi vidste det.
Jeg så dem ikke længere som en sørgende, offeragtig familie.
Men som en meget tvivlsom familie.
Der var ingen grund til, at de tog imod en fremmed i deres liv.
Med mindre der var noget at skjule. Det skulle være den eneste grund.
Noget blev holdt skjult, og jeg vidste ikke hvad.
Da Beverly nægtede at give en blodprøve -
- begyndte jeg at blive mistænksom. De vidste, jeg ikke var Nicholas.
Hvad jeg end fortalte dem, troede de ikke et ord af det.
Men de var gode til ikke at vise det.
For ... Hvem ville ikke se det?
Det er cirka 4-5 år siden nu.
I Spanien gjorde Carey alt for mig.
Når jeg ikke vidste noget, sagde hun det.
"Du har glemt alt, men vil nu huske det."
"Det var mor det sted ... Kan du huske det?"
"Kan du huske Chantelle, din niece, min datter? Kan du huske det?"
"Kan du huske det? Kan du huske?" Igen og igen.
Det skulle ind i hovedet på mig. Så jeg aldrig glemte det.
Hun kunne bare ikke sige, det ikke var Nicholas.
Om hun troede det? Jeg ville sige nej. Ikke ét sekund.
Hun besluttede, jeg skulle være hendes bror.
Det er, som om jeg vågnede et sted, hvor løgnene var større end mine.
Det er ...
De foregav lige så meget, som jeg gjorde. Faktisk mere.
Jeg blev ved med at tænke på barnet. Nicholas Barclay.
Da han forsvandt, boede han med Beverly i huset på Swallow Street -
- og broren Jason boede der også.
Da Nicks storebror Jason flyttede ind i huset, var der en ændring.
Før lod Nick og hans mor til at være ret tætte.
Hun knuselskede ham. Han var hendes livs lys.
Fyren, der flyttede ind, var en bums, narkoman, tænkte kun på sig selv.
Da han flyttede ind, gjorde det kun tingene værre.
Jeg tror faktisk, det skubbede moren ud i narkomisbrug.
Huset blev en eksplosiv situation generelt.
Jeg så i politiets akter, at et par måneder efter forsvindingen -
- havde Jason ringet til politiet om, at broren havde forsøgt at bryde ind.
Vi ser den slags hele tiden.
Folk gør hele tiden den slags, for at folk skal tro, personen er i live.
Jeg lagde to og to sammen. Noget måtte være sket i huset.
Jeg behøvede ikke være Columbo for at samle puslespillet.
De slog ham ihjel.
Nogle gjorde det, nogle kendte til det, og nogle valgte at ignorere det.
Nu frygtede jeg ikke, Nicholas kom tilbage.
Hverken Nicholas eller moren samarbejdede.
Så vi skulle have en dommerkendelse for at få fat i blodprøverne.
Jeg kunne ikke længere lade, som om jeg var Nicholas.
Jeg kom med to-tre andre agenter og hentede ham.
Indeni begyndte jeg at blive ...
... mere og mere aggressiv, skør. Jeg kunne ikke fortsætte.
Vi har fingeraftryk, håndaftryk.
Vi ville sende dem ud til Interpol, til ambassader -
- for at se, om nogen af dem matchede noget, de havde.
Jeg forsøgte at finde en udvej, ikke kun fra San Antonio i Texas -
- men også fra mit sind.
Nicholas blev meget mere oprørt og vred, og jeg frygtede, han stak af.
I så fald ville det blive svært at finde ham.
Jeg begyndte at forfølge ham.
Jeg sad oppe der, hvor Beverly boede -
- og skrev bilnumre ned på dem, der kom på besøg.
Så jeg tog et barberblad og snittede mig selv i ansigtet.
Det hele akkumulerede sig.
Jeg viste dem, at jeg var under et stort pres.
Den 3. marts 1998 ringede en udsendt i Madrid i Spanien -
- og sagde, de havde identificeret ham.
Jeg vidste, det hele ville være slut i løbet af få uger.
"Jeg faxer det, jeg har, med det samme."
Han gik med til at mødes med mig. Vi bestilte klatkager.
Og vi begyndte at spise.
Jeg sagde, han virkelig havde gjort sin mor vred.
Og han sagde: "Hun er ikke min mor, og det ved du godt."
Og jeg tænkte: "Hold da op."
Jeg stod ved faxen og ventede -
- på at de kom, for jeg skreg og hoppede op og ned.
"Nu fortæller du mig endelig, hvem du er."
Jeg stod nærmest og dansede, og vi gav hinanden high five.
"Nu ved vi endelig, hvem denne person er."
Mit hjerte slog virkelig hurtigt. Også nu, af at tænke på det.
Jeg spurgte, hvem han var. "Frédéric Bourdin. Efterlyst af Interpol."
Fingeraftrykkene viste, han ikke var 16, men 23.
Han var ikke amerikaner, men fransk.
Han var ikke Nicholas Barclay, men Frédéric Bourdin.
I USA vokser vi op i den tro, at Interpol er politiets Gud.
Det er så højt, man kommer i Strømerland.
Og jeg tænkte: "Er han efterlyst af Interpol, hvad har han så gjort?"
Der var ingen grænser. Så han begyndte at fortælle mig det.
Frédéric Bourdin ... Lovovertrædelser og fremgangsmåde ...
I Europa ... centre for mindreårige ... forskellige identiteter.
- Frédéric Beard, Spanien, 1992. - Benjamin Dianason, Spanien.
Jimmy Peter Manfred, Luxembourg, 1992.
Hurny Wright, Barcelona, 1994.
Thomas Wilson, Bruxelles, 1995.
Marco Fernández Fernández, Pyrenæerne.
- Alex Ross, Milano, 1993. - Benjamin Kent, Glasgow.
Jeg kunne dårligt synke maden.
Robin Morins, Arnaud Orions, Shadjan Raskovic, Marc Selopin.
- Giovanni Petrullo. - Michelangelo Martini.
- Alex Dole. - Donovan MacNeph.
- Thomas Wilson. - Peter Samson.
Jimmy Sale, Peter Robin, James Markey.
Frédéric Cassis. Jonathan Dorren.
Francisco Hernández Fernández. Edgar Gutyere.
Det er muligt, han har brug for psykiatrisk hjælp.
4 MARTS 1998
Vi fortæller en historie, der er så bizar, at den er svær at tro på.
Det er historien om en bedrager, der løj sig ind i USA -
- hvor han kastede sig over de mest sårbare.
Han er den eneste i USA, der har taget et savnet barns identitet.
Han narrede endda drengens mor.
Det er svært at forstå, hvordan han kunne.
Vi vidste, det ville være hjerteknusende og ...
Men vi troede ikke, det ikke var ham. Hvorfor skulle man tro det?
Den første følelse var ulykkelighed. Fordi det ikke var Nicholas.
Og så var vi tilbage til: Hvor er Nicholas henne?
Det var det første.
Den anden følelse var ...
Hvordan kunne jeg være så dum? Helt ærligt.
Jeg kontaktede politiet i San Antonio -
- og besluttede at fortælle dem, at de havde dræbt ham.
På baggrund af Frédéric Bourdins påstande genåbnedes efterforskningen.
Påstanden gik ud på, at familiemedlemmerne -
- havde deltaget i barnets forsvinding.
Vi fik fortalt, mens Frédéric var i fængsel ...
Min mor skulle have sagt til ham, at hun og Jason dræbte Nicholas.
De beskyldte først mig, og jeg flippede helt ud.
For jeg har været gal, men aldrig voldelig.
Det er gaden, hvor barnet boede, da han forsvandt.
Der er huset.
Jeg tror, drengen er begravet her.
Jeg skal tale med Darrel derinde, der sagt ja til, at jeg graver -
- for at se, om Nicholas Barclay er her.
Vidste Beverly, det ikke var sønnen -
- måtte hun have et motiv.
Det måtte være meget skræmmende at tage imod -
- en fremmed i hjemmet, der gav sig ud for sønnen.
Jeg gik med til en løgnedetektortest.
Hun klarede løgnedetektortesten, og jeg sagde til testeren:
"Jeg forstår det slet ikke. Vil du gøre det igen?"
Han gjorde det igen, og hun klarede det igen.
Jeg sagde, der var noget galt.
Tredje gang faldt hun igennem alle spørgsmål. Det var påfaldende.
Testeren sagde, maskinen røg ned fra bordet.
Hendes svar lod til at være falske i forhold til alt.
Og så sagde han til hende: "Mrs. Dollarhide -
- du ved vist, hvor din søn er -
- og hvad der er sket ham." Og nogle andre spørgsmål.
Og så blev hun meget oprørt, sprang op og løb ud og råbte.
Jeg løj om at stjæle.
Derfor klarede jeg ikke testen.
Jeg løj ikke om noget med Nicholas. Det var de andre spørgsmål.
Darrel? Charlie Parker. Hvordan går det?
- Så det er huset? - Ja, sir.
Løgnedetektortesten gav os grund til at tro, at hun vidste noget -
- men nægtede at sige det. Og vi troede, Jason vidste noget.
Hvis Jason har gjort Nicholas noget, vidste jeg ikke noget om det.
Og jeg kan ikke forestille mig, Jason skulle gøre det.
Ikke sådan, som han er.
Jeg ved det ikke.
Jeg ved, at hverken min bror eller min mor dræbte Nicholas.
Hverken med vilje eller ikke. Hvad Frédérick end siger. Nej.
Da vi fik min hund, gravede han altid i hjørnet der, hvor træet er.
Og en dag så jeg ligesom nogle stykker plastic, som presenning.
De stak op af jorden. Jeg prøvede at få den op, men den sad fast.
Så jeg glemte det igen indtil i går aftes, da vi talte i telefon sammen.
Og busken har været der et stykke tid?
Jeg havde forsøgt at få fat i Jason før Frédérics anholdelse, uden held.
Da jeg endelig fik fat i ham, spurgte jeg ham om brorens forsvinding.
Han virkede helt uberørt omkring lillebrorens forsvinding.
Meget. Han var ligeglad med, at han var kommet tilbage.
Da han så ham: Det var ikke broren, men han var ikke interesseret -
- nok til at sige det til moren eller søsteren.
Nej, nej. De ville gerne tro på det.
Det er et godt sted. Lad os se. Hvis han først lægger ham herned ...
Og hvis han så kigger op ... Ja, det er godt.
Han var meget fjendtlig og ville slet ikke hjælpe.
Han forlod narkobehandlingsstedet, og man fandt ham død af en overdosis.
Jason blev den perfekte syndebuk, fordi han ikke er her.
Han døde.
Man kan ikke spørge ham eller noget.
Han kan ikke forsvare sig.
Det er lidt som et mareridt.
Det hele kommer op, og intet af det er sandt, men ingen tror på en.
Eller de tror, man har noget med det at gøre.
Det er som at få problemer for noget, man ikke har gjort.
Når børn siger, det ikke var dem, siger man: "Ja, ja."
Men jeg gjorde det ikke.
Jeg tror, familien ved, hvor Nicholas Barclay er.
Jeg tror, Beverly Dollarhide og Jason har vidst, hvad der skete.
Vis mig ét bevis for, én ting, der vil spærre nogen i familien inde.
Bare én stump bevis.
Heromme. Lad os gå herom.
Det, jeg finder mest langt ude -
- er, at vi samlede en fremmed op -
- for at skjule, vi dræbte Nicholas. Eller at nogen i familien gjorde det.
Men i de fire år, hvor Nicholas var væk, var vi de eneste, der ledte.
Hvorfor tage en fremmed ind for at skjule noget, der ikke behøvede det.
Det var bare en til af hans løgne.
Selv bag tremmer fortsatte han med at lyve over for andre familier.
Fra telefonen i cellen foretog han hundredvis af opkald -
- og sagde, han havde oplysninger om savnede børn.
Han påstod, han kunne hjælpe med Sabrina Aisenbergs sag.
Hun blev taget fra sit hjem i Tampa i Florida sidste år.
- Hvorfor? Du vidste intet, vel? - Nej.
Men fra denne telefon ringer du til hele verden.
Hvad laver du?
Han plejer at lyve, og det gør mig rasende, at nogen kan tage noget -
- fra hans mund for sandhed.
WILSON COUNTY JAIL, TEXAS
Han kommer og siger, han er Nicholas, og siger så:
"Dem, der tog sig af mig, dræbte ham!" Hvordan konkluderer man det?
Han har fået os igennem nok.
Og at han gør det fra fængslet for at skade familien endnu mere ..?
Fuck ham.
EFTERFORSKNINGEN AF NICHOLAS' FORSVINDING BLEV LUKKET
BOURDIN DØMTES FOR MENED OG SNYD MED PAS
HAN FIK SEKS ÅRS FØNGSEL
Jeg var ligeglad med, hvad folk tænkte eller følte.
Jeg tænker på mig selv, kun mig selv.
Og fuck resten.
BOURDIN BLEV DEPORTERET TIL FRANKRIG I OKTOBER 2003
TRE MÅNEDER SENERE VILLE HAN STJØLE EN 14-ÅRIGS IDENTITET
HAN BOR NU I FRANKRIG MED KONE OG TRE B RN
NICHOLAS BARCLAY STÅR STADIG REGISTRERET SOM FORSVUNDET
Tekster: Veronica Tuells www.sdimedia.com