Kom igen!
Du fixar det här.
Nej! Vart ska du? Du får inte sticka!
Snälla, ta med oss.
Förlåt.
Bort från fönstret.
Ja, jag tror att det kan vara stort. Manuset behöver snyggas till.
Juridikavdelningen får kolla fakta, men innehållet är otroligt.
En sann berättelse från både mamman och dotterns perspektiv.
Om ryktet börjar spridas kan det bli en succé.
Alla kommer att bränna sig i solen för att hon inte kan lägga den ifrån sig.
Jag är glad att du tycker det. Jag är på väg in till ett möte om omslaget.
Vi hörs snart igen.
En dotter försvunnen och återfunnen
Maurice ville ha nåt mer traditionellt som omslag, typ 'Heidi's Confessions'.
Men...
jag fick honom på bättre tankar.
Det här är mer passande. Materialet har mer tidsanda.
Mamma räddar dotter från att bli offer för trafficking på nätet.
- Ja. - Det kan fungera.
Toppen! Det tyckte jag också.
Jag avslutade precis ett samtal med Page Forward International Publishing.
De ska ha med den i sommarens bokklubb.
Och det verkar som vi själva får välja vilket morgonprogram de ska vara med i.
- Det är stort, såvida inte... - Vad?
Jag kan inte sluta tänka på de sista kapitlen.
- De är bra, eller hur? - Kanske för bra.
Vi måste skydda oss. Mammans berättelse bygger på otroliga sammanträffanden.
- Särskilt på slutet. - Men sammanträffanden inträffar.
Och hon har fått tillbaka sin dotter, så vi vet att slutet är lyckligt.
Inte såna här historier.
Om det verkar för bra för att vara sant... Jag ringer några samtal.
Det är därför jag frågar. Du behöver inte skydda mig, säg som det är.
- Sanningen är mycket viktigare än... - Jag är hemskt ledsen.
Nej, jag är glad att du tog kontakt.
Många föräldrar kommer att finna det inspirerande. Jag ska fundera på det.
- Jag är ledsen. - Tack.
Var allt en lögn?
Nej, men hon kom dit först dagen efter att polisen hade hittat lagerbyggnaden.
- Hur ska vi då kunna tro henne? - Jag tar på mig det här.
Jag blev helt tagen av berättelsen. Och tro mig, jag borde veta bättre.
- Vi kan redigera de sista kapitlen. - Men det är de som gör boken.
Ja, du har rätt.
Jag har projekt som kan tidigareläggas. 'Into the Current' - debutroman.
- Lite frodigt språk, men massor av sex. - Beskrivet av nån som aldrig haft det.
Jag kommer på nåt.
- Är du okej? - Ja.
Det ingår i jobbet, Anne.
Jag blir så arg att hon gör så här mot oss.
Det handlar inte om oss. Hon har gått igenom nåt fruktansvärt.
- Hon försöker bara återfå kontrollen. - Jag har inte tänkt på det så.
Det är inte lätt att leva med tanken på att man har svikit sin dotter.
Kristen Cosentino.
Gode gud...
Var hittade ni henne?
Nån plockade upp henne på väg 7 och körde henne till polisstationen.
Hon lyckades fly, men vet inte var huset låg.
Det var andra bilen som gav henne skjuts, så sökområdet är stort.
- Var är hon? Justin, var är hon? - Hon är med socialarbetaren nu.
- Jag kan inte vänta! Jag fattar inte... - Jag vet.
Hej, jag är inspektör Simmons. Är ni mrs Holtom?
- Vi har separerat. Får vi träffa henne? - Alldeles strax.
- Följ med in på mitt kontor. - Okej.
- Har en läkare undersökt henne? - Ja.
Och?
Bara lite skärsår och blåmärken från flykten genom skogen.
- När får vi ta hem henne? - Snart.
När den psykologiska undersökningen är klar.
Vi tror att de andra fyra flickorna som kidnappades då är på samma ställe.
Det mesta av informationen hon har gett oss är ganska vag.
Hon kanske börjar minnas mer när chocken har lagt sig.
Under tiden kanske ni kan hjälpa till.
Minnesövningar fungerar bäst i en trygg hemmamiljö.
Vi vet att sånt här kan ta tid, men i det här fallet är det lite mer bråttom.
Sex år.
- Hon är inte samma dotter som då. - Du, tänk inte på det nu.
Hon är tillbaka. Nu fokuserar vi på det.
Jag står inte ut med tanken på vad hon har gått igenom.
Dina föräldrar är här borta.
Olivia?
Vill du ha nåt att äta? Du måste vara hungrig. Jag kan värma upp lite pasta.
Eller soppa? Jag kan värma lite.
Men du vill säkert ha något nylagat.
Förlåt, jag är bara...
- Vad du än behöver så finns vi här. - Ja, vad som helst.
Du kan bara gå omkring om du vill. Några ändringar, men ditt rum är kvar.
Självklart. Vi kan bära upp dina saker.
Förlåt mig, det blev bara så...
Vi kan prata om det en annan gång.
Du ser så vuxen ut.
Vill du ha något att dricka? Lemonad, kanske?
Okej. Det ska bli.
- Vad är det för fel på mig? - Ingen fara. Det är mycket att ta in.
Hur kan du vara så lugn?
- Jag jobbar med stressiga situationer. - Det här är annorlunda.
Det är det, och jag har många känslor inombords. Men...
Vi måste vara i balans för hennes skull. Hon är inte samma lilla flicka.
- Vad menar du med det? - Hon har varit med om mycket. Okej?
- Jag borde värma pastan ändå. - Det ordnar sig, jag lovar.
Jag har dricka här.
Jag har en extratandborste som du kan ta, och pyjamas.
Du vill säkert inte ha din mammas pyjamas, men...
Olivia?
- Olivia? - Olivia?
Olivia?
Hon är i gästrummet.
Jag gick bara förbi henne. Hon kanske har glömt vilket som var hennes rum.
- Är det -09 från Sicilien? - Det stämmer.
- Hon är så tyst. - Ja, jag vet.
Jag minns när hon kom hem från skolan och fullkomligen sprack av historier.
Hon har gått igenom mycket.
Är hon ledsen för att jag flyttade ner hennes grejer till källaren?
Nej, det tror jag inte.
Jag tror hon kommer att förstå.
Du kan skylla på mig. Jag tjatade ju på dig att göra det.
Jag visste inte hur jag skulle komma ur smärtan.
Förlåt.
Det känns inte verkligt, eller hur?
Jag har länge försökt att försonas med tanken på att hon är borta för alltid.
Förlåt att jag... Förlåt att jag tjatade på dig att göra detsamma.
- Det är jobbigt för oss båda. - Ja.
Jag bara...
Jag ville inte se dig lida.
Jag vet.
- Jag kan inte ens njuta av det här. - Då är det inte bara jag.
Jag borde åtminstone försöka sova.
Jag är mer rädd för att vakna. Det här är väl ingen dröm?
Nej, det är det inte.
- Jag kan stanna om du vill. - Det behövs inte.
- Är du säker? Det känns fel att sticka. - Det är ju vad som hände.
Ja...
Hon kommer antagligen att sova till långt in på eftermiddagen.
Om nåt händer eller om du bara vill prata. Ring så kommer jag.
Okej.
Vi ses i morgon. Jag tar med mig mat.
God morgon.
God morgon, älskling. Det här så härligt att höra din röst.
Har du sovit okej?
Jag har tagit ledigt från jobbet, så vi kan göra precis vad du vill.
Shoppa?
Bio? Äta godis tills vi mår illa?
Sover pappa fortfarande?
Han är faktiskt inte här just nu.
- Har han åkt till jobbet? - Nej, men han kommer snart tillbaka.
Vad sägs om frukost?
Förlåt. Jag var inte så hungrig.
Förlåt, men jag vet inte vad jag ska göra.
Det var så länge sen.
Jag har sparat allt.
Är du ledsen att dina saker är borta? Var det därför du sov i gästrummet?
Jag var bara förvirrad.
Jag vill att du förstår att jag inte försökte glömma dig.
Men jag måste be om ursäkt för jag läste din dagbok.
Mycket.
Sidorna blev så sönderlästa att jag använde pincett för att vända blad.
Din kille! Steven.
Redan när du var tio tyckte du att du var för gammal för Steven.
Jag kramade honom i smyg innan jag skulle sova.
- Jag försökte packa ihop mina känslor. - Det är okej, mamma.
Titta! Dina tänder.
- Förlåt. Är du okej? - Kan vi gå tillbaka upp?
Visst.
- Att vara här nere påminner mig om... - Självklart.
Självklart! Kom, så går vi.
- Jag har med mig lunch. - Har du? Tack!
Hej, hjärtat.
Förlåt.
Min favorit.
Ja.
Det låter som att ni har haft en bra morgon.
- Vad? - Inget.
Okej, ha era hemligheter.
Justin!
- Hon tänkte äta en räka. - Sa du inte att hon var allergisk?
Det gjorde jag. De måste ha... glömt.
Älskling?
Det är okej, älskling.
Mår du bra? Hur känns det i halsen?
- Snälla, säg bara om du mår bra. - Jag mår bra.
- Bli inte arga. - Varför skulle vi bli det?
Pappa menade inte att skrämma dig.
Förlåt att jag tog tag i dig. Det var... fel.
Jag ville bara skydda dig.
Jag älskar dig mer än något annat, det vet du.
Han brukade ta tag i oss.
Jag antar att vi var som dockor för honom.
Jag är så ledsen, älskling.
Olivia, jag är så ledsen för allt som har hänt.
Jag är ledsen att vi inte kunde skydda dig.
Jag är ledsen att jag påminde dig om det.
Snälla, förlåt mig.
- Förlåt att jag är så trött. - Du har inget att be om ursäkt för.
Det har varit en lång dag. Du behöver vila.
- Pappa? - Ja?
- Du är väl här när jag vaknar? - Självklart, raring.
Ja, självklart.
Det här är det enda jag nånsin önskat, och nu har min önskan uppfyllts.
God natt.
- Är du okej med det här? - Ja, om det är vad hon vill.
Men vill du att jag sover över?
Det har varit trevligt att ha dig här.
Det var väldigt ensamt i huset under många år.
Det är trevligt att ha er båda tillbaka.
Jag tänkte faktiskt samma sak, så jag packade en väska.
- Väldigt förmätet. - Jag tänkte att Olivia...
Nej, Justin. Jag retas bara. Det är okej.
- Har hon sagt nåt om... Något? - Nej, inte än.
Men det kommer hon att göra. Det vet jag.
- De andra föräldrarna frågar. - Det är polisens jobb.
Vårt jobb är att älska vår dotter.
Ja.
Säkert att du inte vill sova i gästrummet?
Jag sov på den här genom hela läkarutbildningen.
- God natt. - God natt.
Förlåt, du skrämde mig.
Får jag sova hos dig? Som jag brukade göra?
Självklart.
Hade du en mardröm?
Vill du berätta om den?
Jag var tillbaka i källaren, och han släpade i väg mig.
Du är här nu, och här är du trygg.
Det är... Det är som att leva i en dröm.
Jag kan inte ens föreställa mig. Mår hon okej?
Jag antar det. Hon har genomlevt ett helvete.
Det var en bra dag igår, men vi har en lång väg framför oss.
Jag är så glad för din och Justins skull. Har hon berättat...
Inte än, vi tänker inte pressa henne.
- Hur är det hos er? Ska jag komma in? - Nej, oroa dig inte för oss.
Vi täcker för dig. Ta den tid du behöver med din familj.
Du har rätt. Jag är så van att begrava mig i arbete när jag mår så här.
Vi ska inte köra företaget i botten, jag lovar.
Maurice är inne i ett stim. Han har tio nya idéer varje dag.
- Jag säger till om några är bra. - Tack, Anne.
Du, jag tror jag vet vad vi kan göra.
Om du inte vill berätta om de andra flickorna så gör det inget.
Ju snabbare det här är över desto bättre för alla inblandade.
Hej! Vill du ha kaffe?
Är allt som det ska här?
Ja. Ska vi fortfarande åka och handla idag?
- Visst, om du vill. - Jag vill inte ha mammas kläder jämt.
Tack.
Jag ville bara kolla hur ni mår.
Jag tror att det är okej. - Eller hur?
Nu när du har haft lite tid hemma-
-ville jag kolla om det är några fler minnen som har dykt upp.
- Det har bara gått en dag. - Jag inser det.
Men om det finns nåt du kan berätta som hjälper oss hitta de andra.
Som till exempel hur huset såg ut, hur kidnapparen ser ut.
- Hon försöker fortfarande smälta allt. - Jag förstår verkligen det.
Men de andra tjejerna finns där ute. Olivia är vår chans att hitta dem.
Jag vet inget om de andra flickorna. Han höll oss åtskilda.
Det är okej.
Det kanske är nåt du kan berätta om honom eller huset.
Du sprang från hans hus in i skogen. Vad var det för slags skog?
Hade träden löv? Var det tallar? Var marken stenig eller platt?
- Typ stenig, kanske...? - Vad bra! Det är verkligen till hjälp.
Du sa att det stod en pickup på uppfarten. 'En lerig, svart pickup.'
- Vet du vilken modell det var? - En pickup. Jag kan inga modeller.
Kan vi ta det lite försiktigare, inspektören?
Olivia, du berättade att första vägen du kom fram till var asfalterad.
- Typ, hård och platt. - Jag vet vad asfalterad betyder.
Det finns bara ett fåtal lantgårdar med asfalterade vägar häromkring.
- Det är väl bra? - Ja, men vi har redan kollat alla.
Är du säker på att det inte var en grusväg?
- Hon försöker bara hjälpa dig minnas. - Tror ni att jag vill minnas nåt?
Jag vill inte tänka på det där stället mer!
Ursäkta, jag ville inte göra henne upprörd.
Men vi vill verkligen hitta de andra flickorna.
Jag är här när du känner dig redo.
Bara jag.
Det jag trodde jag mindes är jag inte längre säker på.
Jag trodde vägen var asfalterad, men hon säger motsatsen.
Övningarna vi har kommer att hjälpa, jag lovar.
Vem vill leka med träklossar?
- Att favoritlaget inte når slutspel? - Att de nånsin går till slutspel.
Vad då? Jag trodde att vi skulle börja på liten skala.
Jag är rädd för att gå under byggnadsställningar.
- Jag är rädd att få nåt i huvudet. - Julklappstips - skyddshjälm.
Din tur, hjärtat. Små saker, vad som helst.
Jag är rädd att somna på kvällarna.
- Okej, det är... - Och att nån tar tag i mig.
Vi kanske borde sluta...
Jag är rädd för att inte ha nån familj, och vara helt ensam.
Det kommer inte att hända. Jag lovar dig...
Det har redan hänt! Du och pappa är inte ihop längre. Tror du jag är dum?
Vi är ingen familj!
Jag vet att det är svårt och att det inte är rättvist för dig-
-men vi älskar dig och kommer alltid att vara din familj, oavsett vad.
Är hon okej?
Är du okej?
Kan vi åka och handla nu?
Räcker det här som muta för att hon ska prata med mig igen?
Sluta. När du tog tag i hennes handled utlöste det nåt. Det är inte ditt fel.
- Det var hennes allergi. Jag blev rädd. - Jag vet.
- Hon kan ha växt ur det. Sånt händer. - Ja, men...
- Vad? - Inget.
- Vad hände i morse? - Jag ställde en obekväm fråga.
Hur många gånger måste vi prata om det här? Hon är ömtålig.
Jag vet, men det är läkaren i mig som talar.
- Vad frågade du henne? - Om de andra tjejerna.
Hur väl hon kände dem. Om hon hade nån att prata med där nere.
Jag kanske bara sökte lite tröst, men jag fick ingen.
Jag vet att ni pratar om mig. Ni behöver inte dölja det.
Olivia?
Olivia!
Beth?
Det gick en massa rykten om att du var tillbaka, men ingen var säker.
Vi försöker gå långsamt fram, men vi är glada att se dig, Beth.
Detsamma, mrs Holtom.
Dags att gå efter dina egna råd och ge dem lite utrymme.
Vi var i gallerian idag.
Du kan väl visa Beth vad vi köpte?
Jag och tjejerna går över den lilla bron till gymnastiken varje dag.
Det känns som en evighet sen jag shoppade.
Följ med nästa gång. Jag bjuder på varma kringlor.
Om ni behöver nåt finns vi här.
- Tror du att de klarar sig? - Ja, vi är ju här.
Ja, men hon har ju aldrig... Det kanske är för tidigt.
Det är bra för henne att träffa en gammal vän. Eller hur?
Ja. Det är bara bra.
Jag vet att det är fånigt, men förhoppningsvis gillar du det.
Alla från vår gamla gymnastiktrupp har skrivit på.
Stacey flyttade för några år sen, men alla andra.
Just det! Shanti gjorde det här åt dig.
Shanti.
- Sticker hon fortfarande ut rumpan? - Ja, absolut.
Som ett lamadjur i spandex. Vi brukade väl kalla henne spandexlaman.
Du ser så annorlunda ut. Det gör säkert jag också.
Ja, alla ser annorlunda ut efter sex år. Det är så det fungerar.
Vad är det där?
- Inget. - Förlåt.
Vi måste bara påminna oss själva om att det är en process.
Hon har blivit vuxen.
Alla år jag drömde om att ha henne hemma så trodde jag inte...
- Jag hatar att se henne sån här. - Ja.
- Det är jobbet. Jag borde... - Visst.
- Ringer jag olägligt? - Nej, hon har en kompis här.
- Hur går det? - Vi försöker att inte lägga oss i.
Kommer du tillbaka till skolan?
- Jag vill egentligen inte. - Varför inte? Alla saknar dig.
Jag orkar inte med alla människor som ställer samma frågor om och om igen.
- Och ser på mig så där. - Som vad?
Så där. Medömkan.
Jag tittar bara på dig. Jag har inte sett dig på så länge.
- Det känns konstigt för mig också. - Konstigt?
Tänker du gå runt och berätta för alla hur mycket jag har förändrats?
- Va? Nej... - Jag har förändrats.
Och jag har riktiga vänner.
Tjejerna där förstod mig. Du utnyttjar mig så att du kan gå till skolan-
-och säga att du känner den galna tjejen som var inlåst i en evighet!
- Hur går det hos er? - Bra, toppen.
Jag tror jag har en lösning för glappet i kalendern. De andra gillar det.
- Hur lyder förslaget? - Om din berättelse...
Beth?
Ledsen, Anne, men jag får ringa dig tillbaka.
- Är allt som det ska? - Javisst.
Jag går och...
Vad pratade ni om?
- Beth! - Jag mår bra.
Vad hände? Beth, det är ingen fara.
Vi... Allt var bara bra. Sen sa hon att jag utnyttjade henne-
-och att hennes riktiga vänner var de som hon hade där.
De där som hon var med på det där stället.
Olivia har varit med om mycket.
Hon har blivit sårad på fler än ett sätt. Ta det inte så personligt.
Hon behöver bara tid. Det är nog för tidigt än.
- Hon är inte densamma. - Jag vet.
Jag menar att hon inte är samma person. Det där är inte Olivia.
Är allt okej?
Jag tror att Beth sa en del jobbiga saker.
Som vad?
Vi behöver inte gå igenom det nu.
Beth verkar ha upplevt det annorlunda.
- Tar du hennes parti? - Va? Nej!
- Nej, jag menar bara... - Menar vad då?
- Inte rätt läge, kanske? - Förlåt.
Förlåt, Ollie.
- Du kallade mig Ollie. - Ja.
Det har du inte gjort sen jag kom tillbaka.
- Det är okej. - Beth sa saker oroväckande saker.
- Som vad? - Olivias förhållande till tjejerna där.
- Hon sa att de stod nära varandra. - Okej...?
Det är inte vad hon sa till oss.
- Okej, vad försöker du säga? - Vad då?
- Vill du hitta hål i hennes berättelse? - Nej, jag försöker förstå.
Jag vet att hon har förändrats, men har hon förändrats för mycket?
Beth kan inte ens...
Kan du ens föreställa dig vad de här sex åren har gjort med henne?
- Varför viskar ni? - Vi säger bara god natt.
God natt, hjärtat.
God natt.
Kom, mamma.
Nej!
- Olivia? - Nej, släpp mig!
- Släpp mig! - Olivia!
Så ja.
Du är hemma nu.
Så, Olivia, vad sägs om att bjuda hit inspektör Simmons igen?
Varför? Så att jag kan återuppleva varenda detalj av min värsta mardröm?
- Olivia... - Hon är polis.
Hon behöver detaljerad information för att hitta de andra.
Hon är så korkad. Varför hittar hon dem inte själv? Jag kan inte hjälpa henne.
Ett ögonblick, det här är kanske viktigt.
Men jag vill prata om det här.
- Ledsen att störa dig igen. - Ingen fara. Är allt som det ska?
Ja, eller nej. Vi behöver fortfarande täcka upp för förlusten av boken.
Men vi har en lösning som borde lugna vår samarbetspartner.
Vi tror att det kan vara stort, och vi vet att det är vattentätt.
Tror du att du kommer att prata med Beth igen?
När jag pratade med henne sa hon att dina riktiga vänner var där inne.
På det där stället.
Men du berättade för oss och polisen att ni flickor hölls åtskilda.
Det är förvånande hur små detaljer som kan lösa det här fallet.
Det är kanske nåt som du minns fel-
-eller kanske nåt som du har glömt berätta?
Kallar du mig lögnare?
- Jag har redan anlitat en spökskrivare. - Varför?
Du har varit så upptagen att du inte ens tänkt på det.
En kvinnas dotter försvinner i sex år och dyker plötsligt upp igen.
Vi vet ju båda att den här historien är sann.
- Jag vill bara hjälpa dig att minnas. - Det är det sämsta du kan göra.
Alla vill att jag ska minnas, men det enda jag vill är att glömma.
- Hon är så nyfiken. Jag hatar henne. - Polisen? Hon gör bara sitt jobb...
- Vart sk du? - Jag tar en promenad.
- Vänta, Olivia. Förlåt. - Följ inte efter.
Kristen, är du där? Om vi kan göra ett uttalande...
- Nej. - Förhastat? Okej.
Men bara rättigheterna kommer att kompensera oss.
- Anne, jag måste lägga på. - Okej, jag fixar det.
- Vad hände? Var är hon? - Jag ställde en fråga, hon stormade ut.
- Lät du henne gå i väg ensam? - Jag kan inte tvinga henna att stanna.
- Vad ställde du för frågor? - De andra tjejerna. Det stämmer inte.
Jag vill inte säga det rakt ut. Kristen, lyssna på mig!
Om hon inte är Olivia betyder det att hon finns kvar där ute.
Okej?
Du gör det ju nu. Det är därför hon bara kommer ihåg din rumpa.
- Du kan visst inte sluta prata om mig. - Jag retades bara med henne.
Vet du vad som händer med flickor som pratar för mycket?
- Justin? - Ja, jag är här.
Justin, jag hittar henne inte.
- Ser du nåt? - Inte än.
- Justin! - Oroa dig inte, vi hittar henne.
- Jag har gått i en cirkel runt huset. - Vi måste bara hitta henne.
- Ska vi ringa polisen? - Inte än.
Jag ska kolla på ett ställe till.
Hej!
- Vad gör du här? - Du stack i väg. Det får du inte göra.
Jag behövde bara vara ensam.
Jag blev rädd. Har du nån aning om hur rädd jag blev?
Tror du att jag ska bli kidnappad igen?
Jag kanske trodde att du tänkte skada dig själv. Vad gör du ens här?
- Varför är jackan smutsig? - Jag ramlade.
- Sakta ner. - Jag går hem. Det är väl vad du vill?
- Nej, jag vill prata med dig. - Vad vill du att jag säger?
Att jag inte är lycklig? Att jag ville komma hem till två föräldrar?
Två föräldrar som är tillsammans, förälskade och väntar på mig.
Jag vet.
- Han kunde ha dödat mig, men jag rymde. - Jag vet, älskling.
Jag lämnade kvar dem där, och jag stack!
Jag lever och jag är här. Varför kan ni inte älska mig för den jag är nu?
Jag älskar dig! Jag lovar.
Är hon okej?
Toppen.
Jag tar en dusch och går och lägger mig.
Inga problem, raring.
Okej.
God natt.
Tänk om vi bara är paranoida.
Vi trodde inte vi skulle träffa henne igen. Så klart det känns overkligt.
Vi låter polisen ta ett blodprov.
Jag kan inte göra så mot henne efter allt hon har gått igenom.
- Hon behöver inte få veta nåt. - Jag förlåter mig aldrig om vi har fel.
Men tänk om Olivia finns kvar där ute nånstans?
Vi väntar till i morgon. Jag måste göra det här på rätt sätt. Okej?
Har jag nåt val?
Jag trodde att nån var i huset. Jag hörde ett ljud och blev rädd.
- Förlåt. - Det gör inget.
- Du ska nog gå och lägga dig igen. - Får jag sova här med dig, mamma?
Visst, självklart.
Är du rädd för mig, eller?
Nej, jag ger dig bara lite utrymme. Det är väl det du vill?
God natt.
- Dr Holtom! - Inspektören? Är allt som det ska?
Vi behöver prata.
- Du tog med dig frukost. - Va? Just det. Men den är nog kall nu.
Bara inte du har lagat det så äter jag.
- Nej. Var är...? - Där uppe.
- Vad är det? - Jag träffade precis inspektör Simmons.
- Beth blev misshandlad igår. - Åh, nej!
Av henne. På bron vid köpcentret.
- Föräldrarna tänker inte anmäla, men... - Jag vet.
Vad vet du?
Att... vi borde sätta fart för jag har en överraskning planerad idag.
- Är du säker? - Ja. - Kom, Olivia!
Bara vi två?
- Ja. - Nej!
Jag tror att vi behöver lite extra mamma-dotter-tid.
Är du säker? Jag tycker att det verkar lite väl diskriminerande.
Trist för dig. - Kom nu.
Vi kommer tillbaka. Oroa dig inte.
- Kom, så går vi. - Vart? Det är vinter.
Det är vackert ute. Du brukade älska kyla.
Det är en lögn.
- Ingen 'älskar' kyla. - Kom nu.
Du älskade att komma hit och låtsas att du upptäckte ruinerna av en stad.
Minns du det?
Jag tänkte att det vore kul att hänga här, och få dig att känna dig säker.
Tack, det gör det.
Det måste ha varit så läskigt.
Jag kan inte föreställa mig hur det var.
Att prata om det kommer inte att få mig att må bättre.
Jag vill prata om det, jag vill må bättre. Att förlora ett barn...
Det förändrar allt.
Det förändrar hur man ser på världen, hur man ser på andra människor.
När man får tillbaka dem upptäcker man en ny slags kärlek.
Ja. Jag älskar dig också, mamma.
Jag är glad att du blir lycklig här. Så många glada minnen.
Ja.
- Springa runt med morbror Lucas här. - Ja.
Den gången du åkte ner för backen med kälken och bröt armen.
Ja, det var helt galet.
- Den gången en främling tog dig. - Va?
Det här är platsen där min dotter kidnappades för sex år sen, 22 maj.
Du känner till mycket om henne, men inte allt.
Hon har ingen morbror Lucas, och hon har aldrig brutit armen.
Vet du var hon finns?
Vem av dem är du?
Rebecca Forster? Lindsey Spencer?
Du måste vara en av Seaton-flickorna. Du känner till så mycket om dem.
Du måste veta vad som hände. Lever de? Lever Olivia fortfarande?
Berätta vad du vet!
- Förlåt. Jag glömde... - Du är precis som han!
- Du vill bara utnyttja mig. - Jag måste få veta om Olivia lever.
- Jag vet inte. Hon var det, men... - Men vad? Vad menar du?
- Var är hon? - Jag vet inte!
- Jag kan inte hjälpa dig. Polisen... - Vänta, vänta!
Hur blir det med mig?
Var hör jag hemma?
Du har föräldrar där ute nånstans, och de är jätteoroliga för dig.
- Nej, det är de inte. - Jo, det är de!
Du blev kidnappad, men de älskar dig ändå.
Vi släppte Olivia med blicken en bråkdels sekund, och hon...
Det är en förälders värsta mardröm. Vi gör vad som helst för att få hem henne.
Nån där ute saknar dig precis lika mycket. Det är där du hör hemma.
Okej. Kör hem mig.
- Självklart. Jag... - Nu.
Kör hem mig till min familj så kommer du att förstå.
Jag ska köra hem dig.
- Vad gör du? - Jag måste berätta för Justin.
Nej! Jag litar bara på dig. Snälla?
Om jag inte svarar blir han orolig. Jag ska inte berätta nåt än.
Justin? Hej, allt är bra.
Vi är fortfarande i parken. Jag ringer om en stund.
Tack.
Vad heter du? Ditt riktiga namn?
- Natalie. - Natalie.
Natalie?
Media kände inte till dig, eller hur?
- Du nämndes aldrig i tidningarna. - Hur ska jag kunna veta det?
Vad heter dina föräldrar, Natalie?
- Jag känner bara till pappas. Han är... - Vad heter han?
John.
Det har gått lång tid. Tror du att han bor kvar på samma adress?
Ja, det gör jag.
Han kommer att bli överlycklig när han ser dig. Jag lovar.
Det kanske känns som...
att det var hans fel att du rövades bort, och att han svek dig.
Men så är det inte.
Kärleken till dina barn...
slår allt annat.
Där! Där är det.
Sväng här.
Är det ditt hus?
Ja.
Vill du att jag följer med dig?
Olivia var min favorit.
De andra tjejerna trodde bara att de kunde få grejer av mig.
Hon var min vän.
Vad menar du med att de fick saker av dig?
När jag kom med deras mat fick hon alltid brödet som var minst bränt.
Och kakorna med de flesta chokladbitarna i.
Jag tog väl hand om henne, jag lovar.
Natalie.
Var är vi?
Hemma.
Från det att jag var fem, när han förde mig hit.
Jag var den enda som fick kalla honom pappa.
Är det här hon är?
Är hon där inne nu?
- Menade du verkligen det du sa? - Ja.
Tror du att han blir glad att se mig igen?
Åh, Natalie!
Min Olivia, är hon där inne nu?
Lever hon?
- Jag vet inte. - Vad menar du med att du inte vet?
Snälla, säg vad du menar!
Han förde bort henne. Jag vet inte, det var därför jag rymde.
Vi måste ringa polisen.
Vänta!
Han är inte här. Bilen är borta.
Han är aldrig borta länge, och när han kommer tillbaka...
Du sa att det stod en pickup på uppfarten. En smutsig, svart pickup.
Jag har redan fotat nummerskylten och jag har ringt polisen. Vilka är ni?
- Förlåt! - Anne?
Förlåt mig. Det här är Jared, författaren som jag har anlitat.
Jag har visat honom runt, så att han kan skriva första utkastet till boken.
Vad för bok? Om oss? Det har inte Kristen sagt nåt om.
Hon har så mycket annat att tänka på. Hon ser inte nyktert på det här.
- Nej, hon mår bra. - Jaså? Var är hon nu?
- Där inne. - Är du säker på att han inte är här?
Kan du koden?
- Vad är det för dag idag? - 15:e, nej 16:e.
Han ändrar den varje dag.
Dagens datum baklänges och sen 6-5-5.
Han trodde inte att jag skulle kunna lista ut det.
Finns det nån annan ingång?
Olivia?
Var det här han hade er inlåsta?
Olivia?
Vet du var hon är?
Vet ni var hon är?
Jag sa ju att hon inte var här.
Nej!
Nej...
Vi måste sticka. Skynda er!
Snälla, följ med! Jag lovar att komma tillbaka.
- Vart tänker du ta med mig? - Vi måste sticka härifrån.
- Han skulle ju bli glad att se mig. - Jag kan inte lämna dig...
Vad finns det där inne?
Jag vet inte.
Vänta!
Dagens datum baklänges, 6-6-5.
6-6-5.6-5-5.
Olivia? Olivia, raring. Är det du?
Mamma?
Det är du! Det är verkligen du.
Jag visste att du skulle komma.
Jag är här. Jag tänker aldrig släppa taget om dig.
- Natalie? - Kom, så sticker vi.
Jag fattar nu. Du skulle aldrig kunna älska mig så.
Vad håller du på med? Kom nu.
Pappa!
Jag är här borta!
Var har du hållit hus?
Förlåt, jag blev rädd.
- Vem pratade du med? Berätta. - Jag pratade inte med nån. Jag lovar.
Efter allt jag har gjort för att ge dig en familj. Det var för att lura mig.
- Jag trodde jag skulle bli lycklig där. - Vad gör du då här?
- Tänker du hjälpa de andra fly? - Jag trodde du skulle bli glad, pappa.
Sluta kalla mig det!
Jag borde inte ha behandlat dig bättre. Jag trodde du var speciell.
Du är illojal, du är en förrädare.
- Släpp mig! - Jag försökte ge dig ett bra hem.
Med principer och disciplin, nåt som du och dina systrar inte kände till innan.
- Nu måste du lära dig allt från början. - Nej, jag ska vara snäll. Jag lovar.
Varför i helvete skulle jag tro på nåt som en förrädare lovar?
- Du sa att jag var din dotter. - Dotter? Du är inte mitt barn.
Du är ingens barn. De var glada att slippa dig.
Släpp henne!
Håll dig undan!
Jag har redan ringt polisen.
Det finns ingen täckning här ute. Det kommer ingen polis.
- När som helst. - Jaså, verkligen?
Nej. Jag tror att jag tänker ta god tid på mig med dig.
Sex år.
Du har redan tagit sex år från mig.
- Vem i helvete är du? - Jag är flickans mamma.
Hon är inte ditt barn.
Faktum är...
att jag menade henne.
Korkade tjejer!
Kom, nu sticker vi.
Du!
Du också.
Jag har ingenstans att ta vägen.
Jo, det har du.
Nej, det fanns sex flickor i fastigheten, inte fem.
Och jag kan bekräfta att den misstänkte, ägaren av fastigheten-
-John Aldiss nu sitter häktad. Han är inte känd av polisen.
Offret som lyckades fly förra veckan ledde polisen till platsen-
-så att de andra flickorna kunde återförenas med sina familjer.
Ett år senare
Ja, jag har råkopian här. Jag skickar över det med bud i eftermiddag.
Jag tycker också det är spännande. Ciao.
- God morgon, sömntuta. - Hej, mamma.
- Hur var sömnen? - Sju av tio.
Sätt dig, din pappa har försökt laga ägg.
Försökt?
Jag tror att vår tillbaka-till-skolan- shopping får dig på humör.
Hörde ni det där?
Vad?
Ljudet av mina kreditkort som skriker av skräck.
Du bara älskar det där skämtet.
Kom och sätt dig, hjärtat.
Tror du att vi kommer att skratta åt det nån gång?
Skratta åt honom. Enda sättet det blir roligt.
- Jag hade salt i den här. - Jag förstår.
En dotter försvunnen, två döttrar återfunna
Översättning: Mika Wainonen www.ordiovision.com