ЧУДНИЯТ БОКАЧО
Флоренция, 1358 По време на чумата
Аз умирам.
Не успях да поживея. Нищо не успях да направя.
По дяволите.
Боже, вече загубих дъщеря си.
Но тези няма да ги дам. - Не се приближавай.
Не идвай към нас.
Аз ще отида с тях, Лорета.
Ще ги изпратя. Няма да ги изоставя.
Готови сме, натоварихме всички. Време е да тръгваме.
Не така... не така! Господи, не трябва така.
Дръж, един до друг ги сложете, един до друг.
Нека да са един до друг.
Не, не, не!
Къде отиваш, върни се. - Излизай.
Махай се оттам бързо.
Пречиш ни да работим. Затова ни плащат, остави ги.
Внимавай, че и теб ще погребем.
Боже, момчета, това вече сме го виждали.
Вчера например също имаше двама.
Проклети да сте. - Какво лошо правим?
Казват, че цветята защитават от чумата.
Имам чума, красавице.
Защо не се заразиш и ти?
Почакайте, мамо, мамо...
Всички ли дойдохте? - Не, и Елизабет беше с нас.
Тук съм, дойдох.
Аз няма да тръгна.
Елизабет, отиваме заедно както решихме.
Поединично няма да се спасим. Ще заминем оттук.
Няма да тръгна.
Както искате... аз все пак ще замина.
Седете си тук вечер и бройте труповете.
А аз ще се разхождам под открито небе
и ако смъртта поиска нека ме вземе оттам.
Какво става, Хемете? Вчера бяхте много решителни.
Вие изоставяте всичко. - Нас самите ни изоставиха.
Вие го изпитахте върху себе си.
Не си струва да го правим.
Отдавна ви търсим. Къде бяхте?
Вече си помислихме...
Къде е тя? Филострата, Панфило.
Утре напускаме Флоренция.
Ще дойдете ли с нас?
Шегуваш ли се? - Трябва ни поне малко спокойствие.
Те не бяха такива заради нас... такива.
Елате с нас.
Така...
След два часа на моста Света троица.
Влезте, влезте.
Колко е красиво.
Това не е нашият дом. Какво правите?
Какво правим всички?
Жени, ние сме тук заради вас.
Не знам какво мислите да правите и за какво мислите,
но и аз оставих мислите си там.
И ти, нали Филомена?
Или всички заедно ще живеем тук или ще се сбогуваме
и ще се върнем във Флоренция.
Ще останем, Дионео, заради нашето приятелство.
Всички се измъчихме.
Дионео, повярвай и аз го искам. Всички го искат.
Нека да въведем правила. Дните явно ще са дълги.
Ниахили и Филомена имат идея и тя ми хареса.
Разкажи ни, Ниахили. - Добре.
Дайте всеки ден да си разказваме по една история.
Всеки своя история. Дори да е грубичка.
Дори да я знаят всички... да е брадата история.
На мен нищо не ми идва в главата. - Аз съм пълен с истории.
Но... нали може да разказваме каквото искаме?
Не...
Не трябва, Дионео.
Не се крийте, хора.
Мисля, че през тези дни трябва да въведем следното правило.
Никаква любов!
За да не завиждат останалите.
Добре, както кажете.
Но сега никой не може да ми забрани да я целуна.
След това вече няма.
Капе, какво ще кажеш? Какво мислиш?
Ще видим. Засега е трудно да се каже.
Но знаеш ли... тук е толкова тихо. - Да, тихо е.
Правилно е, че напуснахме Флоренция, но нещо не се чувствам спокойна.
Самотно ми е. - Да, но това ще мине.
Филомена, събуди се! Чуваш ли?
И така...
ще ми бъде приятно първа да ви разкажа за любов и истинско възкресение.
Тук също ще има чума. Извинете.
Но след това ще видите, че той и тя...
Историята е такава:
Тя е Каталина, потресаващо красива и честна жена.
Разболяла се тежко.
Никой не познавал тази болест.
Това е мъжът и Николучо, добър мъж, успешен търговец.
Напълно, както и останалите в къщата подчинен на майка си, дона Лукреция,
която заповядала на слугите и лекаря
да закарат веднага Каталина колкото може по-далеч.
В някоя селска къща. Вече дала заповед на кочияша.
Този младеж е Джентиле Призенте, красив и безутешен.
Той бил болен от чума, но оживял.
Стоял под прозорците на стаята, където умирала жената, която обичал.
Която бил обичал винаги.
Ако тя не се махне всички ще умрем.
По време на пътуването доктора и слугата видели,
че Каталина, която карали по-далеч от дома умряла.
Те спрели, но не се върнали назад.
Оставили мъртвата в разрушена и изоставена църква.
Докторе, нали няма да ни се случи нищо заради това?
Колкото по-бързо я погребем, толкова по-благодарни ще са всички.
Къде да я сложим? - На каменната плоча.
Те мислеха, че е умряла.
Но тя се оказа жива и аз я донесох тук.
Толкова ли силно я обичаш?
Погледни ме!
Да, познавам те.
Всичко е вярно.
Не, ще я видиш по-късно.
Сега си върви в стаята и чакай там.
Боже, кои сте вие?
Жива ли съм или мъртва? - Жива си, измъчена, но жива.
Ти си в къщата на приятели. Не се страхувай от нищо.
Успя да пребориш болестта си.
Лекаря ми каза, че още си слаба, но ще оздравееш.
Ние ще ти помогнем.
Добре, няма да те пипам.
Тук чумата ни пожали.
За щастие мина далеч от нашата долина.
Сега всички говорят, че напуска и Флоренция.
Добър ден, Каталина. Извинете, че влязох.
Не, не гледам, но ми позволете да говоря.
Вие сте в нашия дом и майки ми ви разказа всичко.
За моята любов към вас вие знаете отдавна.
Може тази любов да е накарала Господ да ви върне към живот,
въпреки че мен това ме изумява.
Наистина.
Но съм му благодарен.
Аз също.
Имам една молба към вас. Останете тук.
Останете докато се поправите.
Защо?
Близките ви мислят, че сте мъртва.
Никой не ви чака вкъщи. Така се получи.
Не разбирам.
Искам да направя на мъжа ви чудесен и неочакван подарък.
Заедно с вас. Не, не се приближавам.
Ще организирам обяд.
На поляната пред къщи.
Ще поканя вашите и моите приятели от Флоренция.
Ето така се получи.
И вие дойдохте тук.
Ще отидем ли нататък? - Добре.
Нека и ние поиграем.
Опитай.
Браво.
Вървете.
Приятели.
Вие ми оказахте чест и аз искам да ви се отблагодаря.
Ще ви запозная с най-скъпия си човек.
Но преди това, вие трябва да ми помогнете.
И така...
в къщата на един синьор живеел много добър и предан слуга,
който се разболял тежко.
Синьорът не дочаквайки края го изнася на улицата и го оставя там.
Някакъв пътник подтикван от състрадание го завежда в дома си
и го излекува.
Сега... ако предишния господар поиска да вземе слугата си,
а спасителят не го даде
кой ще е прав?
Упълномощен съм да отговоря на въпроса ви.
По мнение на заседателите, въпреки че грешите приятели,
аз мога добре да говоря.
Това е Николучо.
Не мога да се покажа.
Ние считаме така:
Първия синьор, който се отказал от болния слуга
и го оставил на пътя не е прав.
Имайки предвид казаното слугата трябва да остане при втория синьор.
Добре.
Сега дойде време да изпълня обещанието си.
Приятели!
Ето жената, която ми е скъпа.
Мога ли да не я желая?
Вижте коя е...
Как е възможно?
Тя е мъртва!
Това е Каталина!
Почакайте, позволете ми да обясня.
Тази жена е оня честен слуга.
Това е Каталина, аз я прибрах и спасих от смъртта.
Сега е моят и никой няма да ми я вземе.
Но ще реши тя.
Ти си се върнала от ада.
Не.
Върнах се от рая.
Това е.
Браво.
На мен ми хареса.
И на мен ми хареса.
Красиво е. Но не искам да съм като Каталина.
Гледай ме в очите и слушай.
Ако си отида преди теб... Ако си отида преди теб
не се приближавай до тялото ми
и не докосвай студената ми гръд.
Нека ме покрият с бял покров, по-добре от коприна и... край.
А ти бягай, моя любов, намери усамотено място
и там мисли за мен.
Време е да се прибираме в къщата.
Горещо е днес, нали?
Аз ще ви развлека с нещо по-простичко.
Вчерашната история беше много тъжна.
Днес ще отидем във Флоренция блестяща от остроумие.
И така... представете си,
че в една от художествените работилници
работил някой си Коландрино.
Бил малко грубоват, тъповат, не виждал по-далеч от носа си
и често ставал жертва на двама художника любители на залаганията.
Бруно и Буфалмако.
Виж Коландрино. - Какво пак?
Нищо не умее, погледни го какво е направил.
По-добре да се изхвърли. - Той те боготвори.
Говори за теб като за преподавател.
Интересно какво става в главата му.
Не разбирам.
Какво правиш, Коландрино?
Така няма да стане.
Погледни тази цапаница.
Какво е това? - Твоят ученик е с маестро Андре.
Нима това е работа? - Сега ще застане на колене.
Ето.
Край, достатъчно, ставай. Върви си вкъщи.
Бруно...
Как се нарича този камък?
Хелиотроб, Бруно.
Отделил се е от слънцето и от лъчите му получава вълшебна сила.
Който го намери... - Ще стане невидим.
Невидим?
Не вярвам, Буфалмако. Вързали са те.
Това е лъжа. - Не знам, може и да са ме вързали,
но каменоделеца, който работи в... - В Монтемарело!
Казва, че го е намерил в скалата. - Той сам ли го е намерил?
Не точно... приятеля му го намерил и хукнал да го показва на всички!
И какво направил с камъка? - Не се знае.
Камъка просто изчезнал. - Как изчезнал?
Как изглежда?
Казват, че бил черен. - Извинете, че прекъсвам разговора ви,
но този камък... този камък...
Как изглеждат тези камъни? - Как изглеждат?
Те са черни!
Само в Монтемарело ли ги има? - Не, има ги и по нашите краища.
Къде... къде? Къде точно?
Май намерили един в Моньон. Да... в Моньон.
В Моньон.
Буфълмако, да отидем да потърсим в Моньон.
Не, не, много е горещо. - Още по-добре.
Камъните ще побелеят и черните ще се виждат по-добре.
Дайте да намерим този.... табин, или както се казва.
Хелиотроб.
Всички във Флоренция ще се побъркат.
Коландрино.
Няма нищо.
Бруно.
Къде отиде Коландрино?
Не знам, току-що беше тук.
Той е луд, Буфалмако. Време е за обяд.
Къде изчезна? Да обядваме.
Изглежда му е омръзнало и си е тръгнал, а ние се печем.
Да вървим. Отиваме си.
Добре, да вървим.
Ако тоя пършивец беше тук щеше да получи камък.
Виж какъв красавец. Точно като за него.
Разбрахме ли се? - Разбрахме се.
Правете се, че го няма.
Не му обръщайте внимание. Вие не го виждате.
Правете се, че не го виждате.
Синьор, той идва.
Правете се, че го няма.
Чуйте... какво ви струва?
Синьора, синьора... Направете се, че не го виждате.
Моля ви.
Направете го, моля ви. - Не.
Бруно, Буфалмако! Оттук ли ще мине?
Да. - Съгласен съм.
Благодаря.
Коландрино, ти ли си?
Забрави ли пътя към къщи? Всички вече обядваха.
Ти какво... виждаш ли ме?
Разбира се. Нали си тук.
Защо да не трябва да те виждам?
Тя ме вижда.
Ти ме унищожи.
Вещица.
Ти си злобна вещица.
Изгони вълшебството от камъка.
Сега ще те науча! Ще те убия!
Проклета вещице!
Вещица!
Теса, ти яде ли?
Слушайте... слушайте!
Знам какво сте си помислили, но всичко завършило иначе.
Бруно и Буфалмако пристигнали навреме.
Спасили Коландрино и го сдобрили с жена му.
Историята е отлична, но с лош финал.
Ето такъв финал.
Бравия.
Край, слагаме на делото венец.
Хора!
Момичета, момчета, забравихте ли?
Трябва да печем хляб. - Да, добре.
Аз... искам да кажа, че селския живот не ми е чужд.
Баба и дядо бяха селяни и когато бях малка гледах как правят хляб.
Ако ми се доверите мога да ви бъда от полза.
Да, разбира се, научи ни. - Благодаря.
Инфигения и Неофилия, вземете брашно и го изсипете на масите.
Филомена и Емилия донесете вода.
Имета, ти разбираш, намери ни мая от кухнята.
Филострат като най-силен да нацепи дърва.
Диана и Панфило запалете пещта.
Започваме.
Погледни ги.
Като че цял живот са били селянки.
Само първите букви ли?
Име или фамилия? - Както искаш.
Вместо хляб бих положил тук теб.
Нашия квас се е сгъстил много.
Яденето без вино не е вкусно.
Бих казала, когато виното побеждава, мислите бягат.
Добре, Емилия, ще пия, но тъжните мисли не ме напускат.
Мен също, Лорета, те са с мен.
Май казах глупост. Извинете.
Дяволът е измислил пословица точно за нас.
Който много яде и пие, той много ака и никога няма да умре.
Херцог Танкреди имал само една дъщеря Гизмунда.
Толкова я обичал, че не искал тя да се омъжи.
Но все пак я дал за жена на един благороден и доста възрастен господин.
От тогава Танкреди изпаднал в печал.
Накрая... след седем години... овдовялата Гизмунда се връщала.
За тези седем години утешение за Танкреди
било отношението на Глискардо.
Младия човек от простолюдието му помагал в обработването
на желязото, среброто и златото.
Браво...
Ти се предаде.
Рано е още да ме пращаш на бунището. Не съм още толкова стар.
Вие сте подмладял. Радостта е най-доброто лекарство.
Тя украсява лицето.
А и накрая изпробвах новата си шпага.
Хубава е. Не е тежка... удобна.
С нея наистина бих те победил.
А това?
Това е моят подарък за вашата Гизмунда.
Красива е.
Браво, Глискардо. Талантът е талант във всичко.
Добра шпага и добър обков.
Гизмунда ще пие мляко от твоята купа.
Благодаря, татко.
Да си побъбрим двамата.
Помниш ли това място? - Помня го.
Не можеш да си представиш колко пъти си спомнях нашето тайно ъгълче.
Не и днес.
Моля те, не се обиждай, искам да остана сама.
Мъжът ми скоро умря.
Той беше стар и ти не го обичаше.
Нали? - Да.
Но сега ми стана по-скъп.
Беше добър към мен и аз го уважавам.
Ще нося траур и един месец няма да излизам от стаята.
Потърпи, татко.
Търпението е за старците.
Толкова ли съм стар, Гизмунда.
Разреши ми да остана тук.
Да си вървя ли?
Да. - Да?
Да!
Един месец по-късно
Погледни ме... красива ли съм? - Да... да!
Красиво красива ли съм? - Да.
Ето я.
Щях да умра от завист, ако видя баща с такава дъщеря.
Ще бъде чудесен брак, Танкреди. - Не е време за бракове.
Тя ще остане тук.
Не иска да му се даде.
Капризна е тази лястовичка. Не се дава.
Онова момче с лястовичките... твое протеже ли е?
Да, това е Глискардо.
Достави ми удоволствие, благодари му за купата.
Толкова е изкусен и такъв селяндур. - Селяндур, защо?
Ужасни думи, но ти ги чу сам сутринта на площада.
За любовта между лястовиците.
Селяндур. - Права си, понякога ме изнервя.
Но има фантазия.
Да беше видяла как работи над герба ни.
Жалко, че скоро ще го загубя.
Защо ще го загубиш?
Твърде е талантлив и всички работилници го искат.
Ти си го възпитал, образовал си го и ще го пуснеш просто така?
Не мога да те позная. - Искрено се радвам за него.
Той заслужи признанието на цяла Флоренция.
Чаках те.
Защо? - Защо... без никакви защо.
Ти си тук и това е всичко.
Това какво е... герба? Татко разказваше за него.
Наистина е красив. - Не, лош е.
Старах се, рисувах много детайли, но няма главна идея.
Но има фантазия.
Не гледай този боклук.
Защо художникът трябва да е грубиян?
Това с любов ли си го направил?
Да, Гизмунда.
Исках да съм безпристрастен, но този кон се роди от тъгата.
Правих го по нощите, но в него има и светлина.
Не отивай във Флоренция.
Да вървим.
Ела тук.
Това е моята стая.
Гледам я с твоите очи, Глискардо, и ми се струва прекрасна.
Просто прекрасна.
Почакай.
Ела бързо тук.
Почакай. - Не мога да чакам.
Глискардо, искам да плача? - Защо?
Страхувам се от своето щастие.
Аз искам само едно.
Да бъда с теб.
Мисля, че много те обичам.
А баща си? - Не знам.
Вече не обичам никого, само теб.
Въпреки, че не... обичам всички.
Всички... всички.
Защо постъпи така?
Знам прекрасно какво ме очаква.
Но... кажете, синьори.
Какво може да се направи, когато дойде любовта?
Нищо.
Нищо няма да постигнете, ако го накажете.
Само ще си направите лошо.
Не!
Как да постъпя с теб?
Знаеш, че винаги съм те обичал.
Бащата не може да даде повече, просто няма право.
Знаеш моите правила.
Който ме нарани ще бъде унищожен.
И сега той ще бъде унищожен.
А за теб, преди да реша, искам да чуя какво ще ми кажеш.
Танкреди, няма да ти се моля или оправдавам.
Обикнах Глискардо и докато съм жива ще го обичам.
Дори след смъртта си... ще го обичам.
Ти си от плът и си ме направил от плът, а не от камък.
Едва ли си забравил красотата на младостта си, татко.
Аз я познах в съпружеското легло.
Отново я търсех и ти ми помогна да я намеря.
Ти казваше, че в Глискардо има сила и добродетел.
Аз ги намерих, Танкреди.
Наричам те по име, не защото не те уважавам.
Но как да обичам баща, който иска... как го каза ти?
Да унищожи любимия си ученик.
Не знаеш как да постъпиш!
Не се тревожи затова.
Това, което му направиш ти...
аз ще го направя на себе си със своите ръце.
Татко!
Няма да го направиш.
Тя е жена, той ще изчезне от очите и и тя ще го забрави.
Удушете го и ми донесете сърцето му.
На следващата сутрин дойде слуга
и ми даде златна купа, която татко поръчал за празника.
Която Глискардо изкова за мен.
Вътре беше сърцето му.
Аз го умих със сълзи и го целунах.
Налях вътре вода с отровни треви, които бях събрала сутринта.
Изпих я.
Избърсах си сълзите, защото не можех да отида
при Глискардо с разплакано лице.
Легнах на леглото, без да изпитвам страх.
И след това... на разсъмване усетих ръка
на косите си.
Беше ръката на баща ми.
Той беше там.
Прости ми.
Да ти простя?
Да простя?
Лицето и отново стана спокойно.
Сякаш се усмихваше,
когато я погребваха до Глискардо, защото така пожелаха близките и.
Аз свърших.
Къде тръгна, какво намисли?
Стига тъга, омръзна ми. Отивам да се изкъпя.
Да се къпеш? - Почакай.
Зад гората има женско езеро. - Какво?
Не знам, женско. Така се казва.
Настигнете ме.
Преди плакахте и ние едва не се почувствахме виновни.
Сега ще се смеете, надявам се.
Недалеч оттук... може би ето там,
имало женски манастир известен със своята святост.
Малко монахини били там по призвание.
Повечето били изпратени от семействата си, нали разбирате.
От детска възраст ги обричали на затворничество.
Като Изабета, която още не знаела за своето странно бъдеще.
Или Зимбалда, бъдещата игуменка.
И каква игуменка!
Изабета била най-красивата и най-нещастната в манастира.
Както всяка сутрин Изабета излязла да поздрави родителите си
и се влюбила в Лионето.
Красавеца Лионето, който им гостувал.
По-бързо... по-бързо.
По-бързо... насам.
Трябва да събудим игуменката.
Добре, да отидем.
Тихо... тихо.
Как смеете да будите майка си посред нощ?
Там има мъж.
Къде? - При сестра Изабета.
Тя също е гола.
Чакайте тук.
Тук ли?
Всичко е наред. Дишаш ли?
Гащите ми... са в Зимбалда.
На главата и са гащите ми.
Сега наведете очи надолу.
На колене! Бог ще те прокълне.
Трепери... трепери!
В ада вече ти готвят топло местенце, когато дойде и твоя ред.
Прости ми.
Има ли нещо по-страшно от греха, да подложиш на риск този манастир,
векове пазещ своята святост.
Вашата обител, дъщери мои, вие я възхвалявате с молитвите си
и съблюдаването на чистота, а вашата сестра я мърси
с блудството си и позора.
Трябва ли да се срамуваме пред Бог и хората заради теб.
Ще те унищожим и не можеш да си представиш на какво сме способни.
Сега ме погледни в очите.
Майко... Бог да ви помага.
Забрадете крачолите, че се размятат.
Какви крачоли?
Какви ги дрънкаш, престъпнице?
Моля ви завържете крачолите,
а после говорете каквото искате.
Така, престъпнице.
Последното, което искам да ти кажа.
Вдигнете глави, сестри, искам да се обърна към всички.
Всички някъде в ъгълчетата на душите си сте престъпници и грешници.
Много знаят това...
и се крият.
А аз не. Аз не се крия.
Аз съм престъпница, защото такива ни е направил Господ.
От дух...
и от плът. От вяра и от грях.
И затова също трябва да благодарим и да славим Всевишния.
Неговите синове и дъщери са пожелали свободно да разберат
колко са блажени вярващите, но и възбудата на плътта.
Не може да се съпротивляваме на това.
Такава е глината, от която Той ни е изваял.
Изабета, вземи си ключа.
Връщай се в стаята, където те чакат.
А аз ще се кача в моята, където и мен ме чакат.
Вас ви приканвам да забравите завистта и обидите
и да намерите това, което ние двете за щастие сме намерили.
Няма да е лесно за всички.
Уви, природата не ни е направила еднакви,
но надежда има винаги.
Успокойте се и се опитайте да си прекарате времето по най-добрия начин.
Това е приказка за сокола.
Разказваха ми я в детството. Аз вярвах в нея, смеех се и плачех.
Обичах и сокола и младия му стопанин.
Те бяха приятели.
И така започвам с кавалер Федерико Алберти.
Красив, богат и уважаван.
Но нещастно влюбен в синьора Джована, омъжена красавица, честна и сърдечна.
Заради нея пропилял за подаръци и рицарски турнири цялото си богатство,
но това не я вълнувало и тя не го поглеждала.
Федерико обеднял. Кредиторите му взели всичко.
Няма да ви дам приятеля си.
И заживял сам в дома, който му бил останал.
Две години по-късно
Изключително красива е, нали?
Познавате ли я? - Да.
Вече година откакто живее при нас. Заради детето си.
Болен ли е? - Странен е.
Ходи насам-натам, но сега му е добре.
Тукашния въздух е полезен. За всички е добър.
И за господаря щеше да е от полза.
Той умря ли?
Да, и въобще не го обичахме.
Да.
Това е Джема. Долети до нея, поздрави я.
Ти си тук?
Това е най-добрия ми приятел.
Сега и твоят.
Значи и ние станахме приятели.
Ще станем, ако го носиш всяка сутрин и ме научиш да го държа.
Добре.
Мамо, моля те... приятеля ми...
Какво?
Какво казва, Белинда?
Какво?
Белинда, не разбирам.
Какво казваш, повтори го. Какво?
Мамо, виж сокола е там.
Ако ми го подариш веднага ще оздравея.
Хубаво си.
То също може да ловува. Като сокола ти.
Много искам да помилвам сокола.
А това кученце?
Дойдох...
моят Нучо...
Извинете, искам да седна.
Горещо е днес, нали?
Дойдох тук, Федерико, за да...
възмездя онези загуби, които ти донесе любовта ти към мен.
Какви загуби, Джована. Само добро, много добри неща.
Аз съм такъв, какъвто съм благодарение на любовта ми към теб.
Дойдох да обядвам с теб, Федерико.
Приятелски. - Тук ли, при мен?
Да.
При мен. - Защо?
Нямам нищо. - Стана блед като платно.
Джована, аз живея сам.
Знам. - И сам си готвя обяда.
Знам че всичко улавяш със сокола, но ти се получава.
Сега не е сезон, Джована. - Аз ще ти помогна.
Не, благодаря. Поседи тук, моля те.
Или ето там. Гледката е по-хубава.
А аз ще отида да готвя.
Помогни ми. Какво да правя?
Тя сама дойде тук.
Иска толкова малко нещо, а аз...
Няма да дойде повече.
Ще бъдеш изумен, Федерико, когато разбереш, че сина ми...
Кога да му кажа? Дали след обяда?
Не ме гледай така.
Колко вкусен обяд.
И покривката е красива.
Ленена е сигурно.
Защо не яде нищо?
Нещо не си добре ли?
Федерико...
много ще се учудиш, когато ти кажа защо съм дошла.
Разбира се, че ми беше много приятно, но моля да ми направиш един подарък.
Подарък?
Аз съм беден, но за да ти доставя радост...
Какъв?
Той е много скъп за теб.
Беше твоето утешение в нещастието.
Соколът ти. - Какво?
Да, соколът ти, Федерико.
Синът ми е омагьосан и болестта му ще се усили, ако не му занеса сокола.
Соколът! - Да.
Тук няма сокол.
Не искаш.
Разбирам, Федерико.
Ето го моя сокол.
Федерико Делиалбери.
Ние сме братята на синьора Джована.
Не, ще говорим тук.
Аз съм Рикардо, най-големия и аз трябва да започна.
Дойдохме тук със свити сърца. Джована, откакто умря детето и
не е напускала вилата.
Мина вече една година, тя трябва да се омъжи.
Много пъти идваха от Флоренция с подаръци от женихи.
Най-добри, повярвай ни.
И веднъж Джована извика нас.
Аз ще се омъжа, но само за един човек.
За Федерико Делиалбери. - Но Федерико няма нищо, ти го знаеш.
Зная, отговори тя, той е беден.
Но вие, братя, не знаете богатството на душата му.
Това е каприз. Това е женски каприз.
Така че, какво, Федерико? Доволен ли си?
Какво ще кажеш? Да или не?
Приятели, намерих най-чистата вода.
Да вървим.
Тук е прохладно и хубаво като край морето.
Дръж.
Дай насам.
Да останем малко тук.
Какво правиш? После ще приберем всичко.
Трябва да го направим.
Не, Ефирия, седни, моля те.
Не се учудвайте, но не се каня да разказвам история,
въпреки, че сега е мой ред. От сутринта мисля съвсем за друго.
Може да не знаете, но минаха 15 дни откакто напуснахме Флоренция.
Само безумци можеха да се надяват, че тук отново ще намерим воля за живот.
Но това ни се удаде.
Спазвайки нашите правила.
Въпреки, че целомъдрието беше излишно.
А сега...
трябва да ви питам:
Ще намерим ли смелост да кажем, че 15 нощи е достатъчно
и на най-прекрасното време идва край.
Искаш да кажеш, че рано или късно ще ни стане скучно тук.
Не, просто настъпи време да се върнем.
Да се върнем вкъщи.
Никой не знае какво ще намерим там, дори ти, Дионео, нали?
Вярно е, никой не знае.
И кога?
Утре.
Утре!
Почакайте...
Трябва да си събираме нещата.
Това може да е опасно.
Дъжд.
Какви големи капки. Колко силно чукат.
Лорета, Филомена, момчета, елате тук.
Да се сбогуваме сега под този прекрасен порой.
Ще се видим ли отново? Много се надявам.
Ако се срещнем ще си спомняме дните прекарани заедно.
Утре може да избирате часа на тръгването си.
Аз ще остана още малко, за да оправя къщата.
По мотиви от Декамерон на Джовани Бокачо
превод и субтитри Ivon