Kokainhandeln har varit dålig sen pandemin.
Kokain. Av alla partydroger
är det en av de dyraste.
Peru är världens näst största producent.
Men nu...
Allt det här är koka.
...är "Kokaindalen" nära att kollapsa.
"Priserna för illegal koka är rekordlåga."
Krisen triggades av coronapandemin.
Sen är polisinsatserna hårdare världen över.
För bara två veckor sen gjorde vi 22 gripanden.
Handlarna förlorar allt...
"Jag hade ett eget tvåvåningshus.
Men nu är pengarna borta, så jag fick sälja det."
De gör allt de kan för att nå den gamla goda tiden.
Det är här det fraktas.
Det är smugglingsrutter.
Det har eskalerat i "Kokaindalen".
Många vill en sak mer än allt annat:
att komma tillbaka in i matchen.
Till vilket pris som helst.
Regnskogen i Peru.
Vi kör igenom en av världens mest kriminella platser.
Teamet har stämt möte med en "insider".
I åratal har han varit inblandad i storskalig smuggling över gränsen.
Och han känner till nästan varenda drogframställare här.
Han kallar sig "Jhon".
Förbannat... Var är du?
Skynda dig, Jhon!
Jag kommer om en kvart. Vi ses.
Det här blir första gången
en knarkproducent talar om nedgången
hos det som kallas Perus "vita imperium".
Mötet sker
under förutsättning att meddelarens röst förvrängs.
Och... hans ansikte döljs.
Vi får inte filma honom.
Meddelaren Jhon tar med teamet till hjärtat av VRAEM.
En dal där han bott nästan hela sitt liv.
Centrum för Perus kokainproduktion.
VRAEM ligger i Perus sydliga höglandsområde.
Namnet står för floderna Apurímac, Ene och Mantaro.
Det täcker ett område på runt 12 000 kvadratkilometer.
Och det är känt världen över som "Kokaindalen".
Tills nyligen producerade drogbaronerna
runt 400 ton kokain här årligen.
För såna som Jhon är kokain vardag.
Det har varit en konstant följeslagare sen barndomen.
Jag började handla med det tillsammans med en kompis.
Vi köpte pastan från kokadammar och sålde den vidare till karteller.
Till "firmor", som vi kallade dem.
Jag stannade i branschen.
Man tjänade bra.
Kokainet har dominerat i regionen i årtionden.
Nästan alla här tjänar pengar på det
på ett eller annat sätt.
Men pandemin ändrade på allt.
Nu är fler och fler städer overksamma.
Innan krisen var det liv och rörelse överallt här.
Det fanns butiker,
folk drack öl med vackra flickor.
Men nu, med krisen vi har
ligger allt i spillror.
Det ser lite deprimerande ut.
Det finns inget kvar.
Det brukade hållas vilda fester här.
Med prostituerade, fullsatta barer och massor av kokain.
Nu har många övergett dalen för att hitta jobb på andra ställen.
Det som finns kvar är tomma gator och oanvända byggnader.
De som har stannat kämpar tydligt för att överleva.
Och de hoppas att kokainmarknaden i VRAEM ska hämta sig snart.
Man brukade producera kakao, kaffe, barbasco och achiote här.
Men under 80-talet
blev koka den huvudsakliga grödan för det var lönsamt.
Den kan skördas fyra gånger per år.
Det var det som drogproducenterna som kom hit drog nytta av.
Om kring 80 procent av den lokala ekonomin baseras på en sak.
Koka.
Om det kommer ett fordon, kan det vara lastat med kokablad.
Om föraren ser att vi filmar, får vi problem.
Många fraktar massor med varor.
Fälten är fulla.
Just nu är det för riskabelt för främlingar att komma till dalen.
Det kommer en bil.
Han fraktar bara kakaoplantor.
En del odlare byter nu från koka till kakao.
Men inte många...
Hela regionen handlar om koka.
De gör drogen av det.
Odlarna säljer bladen till folk
som sen extraherar drogen för att göra kokapasta.
Sen köper en mellanhand pastan och säljer den vidare till ett labb.
De använder den till att göra kokain.
Sen hamnar det i städerna.
Eller över gränserna till andra länder.
Odlingarna i Kokaindalen täcker ett område
större än 36 000 fotbollsplaner.
Det mesta som odlas här är olagligt.
Några få odlare har tillstånd att lagligt odla koka.
De kan sälja bladen som stimulantia, som kaffe.
Det här är ett kokablad.
Vi är på en odling.
Men resten gå till kartellerna.
Det förvandlas sen till illegal kokain,
en mycket efterfrågad drog världen över.
Den får folk att känna sig beroendeframkallande euforiska.
Det odlas av folk som Edgar.
Han och hans plockare skördar fyra gånger per år.
De gjorde det innan krisen
och de gör det nu.
De känner inte att de har nåt val.
Koka är deras enda inkomstkälla.
Vi brukade få 20 till 30 euro per arroba.
Det är 12 kg.
Men under pandemin
stängde länder sina gränser och priset på koka rasade.
Just nu får vi mellan fem och åtta euro.
Och plockarna får 25 cent per kilo.
Det är inte värt det längre.
Om Edgar inte skördar plantorna, riskerar de att vissna.
Det är därför han fortsätter.
Han är en av de som vägrar ge upp produktionen.
Han hoppas att affärerna ska komma igång igen.
Jag brukade skörda runt 1 200 kg.
Jag sålde det för 3 000 euro.
Hälften gick till plockarna.
Det som blev över kunde man leva på i tre månader.
I årtionden har odlarna använt mycket bekämpningsmedel på kokan.
Hur det har försämrat lerjorden ser man tydligt.
Att byta till en laglig gröda är inget alternativ för Edgar.
Kakao är inte värt det.
Det kan bara skördas en gång per år.
Vi odlar inte bananer
för vi har inte kunder för det.
Därför odlar de flesta bönder bara koka.
Men vi är praktiskt taget arbetslösa för ingen köper det.
Vi letar bara sätt att försörja våra familjer på.
Och ge våra barn mat.
Kokainkrisen i Peru förstör livet
för de som hamnat i en ond cirkel:
den illegala knarkhandeln.
För tillfället säljer inte Edgar sin skörd
till internationella knarkhandlare,
utan han ger bort mycket av den.
Och använder resten själv.
Han kommer bara att tjäna två eller tre euro på dagens skörd.
Ta det bara. Jag hoppas det hjälper dig.
Försök sälja det för att få mat åt er.
Åt dig och dina barn.
Räcker det inte, ger jag er mer.
Under flera årtionden i Kokaindalen
har drogen varit chansen att tjäna pengar.
Men nyligen har den blivit en förbannelse mer än nåt annat.
Man kan säga att folk gjorde sig beroende av den.
Under omkring 8 000 år
har den infödda befolkningen använt koka vid ritualer.
Och som medicin.
Peruaner använder det till te och tuggar det.
Men nu finns det ett överflöd av det för "affärer".
Vad som finns kvar är massor av illegal gröda
som överstiger den lokala efterfrågan med råge.
Till och med på marknaderna
byggs lagren på av lagligt sålda blad.
Tiotusentals personer har de senaste årtiondena flyttat till Kokaindalen
i hopp om att undkomma fattigdomen genom att jobba med koka.
Det är en plan som inte fungerar längre.
Nu bor nästan en halv miljon personer här.
Många på fattigdomsgränsen.
Hur extrem Perus kokainkris är
blir tydligt när mörkret faller.
Jhon, en före detta kurir,
tar oss till ett av droglabben djupt inne i djungeln.
Det kommer ett fordon.
Jag trampar på gasen.
Är det nära eller långt bort?
Jag kollar var jag kan låta det passera.
Jag vill vara långt härifrån när vi kommer ut.
Där är det väl en väg?
Var? Här?
Nej, det är längre fram.
Det kommer ett fordon. Det kommer två fordon.
Efter en timme når vi första anhalten utan att vara förföljda.
Härifrån fortsätter vi till fots.
Ta den andra ryggsäcken också.
-Den här? -Ja, den.
Ja.
-Vad mer? -Åt dig själv?
Nej, åt dig.
Ducka. Ner. Det kommer ett fordon.
Ett fordon kommer. Stäng av det.
Släck ljuset. Resten stannar i bilen.
Följ stigen. Sakta.
Ducka.
Ner.
Ner med er. Förbannat.
Man kan se lampan.
Kom här. Ner.
Gå ner där och vänta.
Här fraktas det.
Allt det här är smugglingsrutter.
I mörkret träffar vi Toni.
De senaste 15 åren
har han tillverkat kokainpasta när han haft chansen.
Med sig har han sin lärling Javier.
De för oss längs en flod i en timme.
För att dölja eventuella spår.
Vi är nära kokainlabbet. Det är farligt att vara här.
Det är olagliga droger.
Lite senare når vi en så kallad "poza".
Nedstängd. Med en damm full med kokablad.
Det har redan använts. Och det är det som blivit över.
Dammen är övergiven.
Det är runt två och ett halvt ton.
Det räcker till att producera tio kilo kokain.
Men ingen gör det längre.
Helt enkelt för att det inte är lönsamt längre.
Knarkhandeln har stannat av.
Ingen vill ha det,
varken i städerna eller i andra länder.
Det finns ingen efterfrågan. Allt står still.
Två och ett halvt ton kokablad.
Blandat med bordssalt och blekmedel.
Kokaproducenterna använder det i dammen
för att extrahera den så viktiga alkaloiden.
Senare produceras det vita pulvret. Kokain.
Vid VRAEM:s höjdpunkt
fanns hundratals såna dammar i bruk konstant.
Nu har många av dem stängt ner.
Den här är minst en vecka gammal.
Översta lagret är torrt.
Men bara det översta. Under är det fortfarande fuktigt.
Tillverkarna använder vanligen bladen tre gånger.
För att få olika kvalitet på kokainet.
Efter fjärde gången är bladen värdelösa.
I Peru var förr en damm som inte varit i bruk på en vecka otänkbar.
Men det visar också att trots att branschen kämpar
är den inte helt uträknad.
Vi går till labbet.
Hur lång tid tar det?
Det är där framme. Där.
Labbet.
Det verkar övergivet.
Droger har inte framställt här på ett tag.
En konsekvens av coronapandemin.
Ingen arbetade under pandemin.
Det fanns ingen kokaskörd, inget arbete i dammarna, inget.
Allt har lämnats övergivet i månader.
Alla har lager av kokain, men det tappar vikt över tid.
Och därigenom också värde.
Att vistas kring produktionsplatser är farligt.
Många kokainproducenter håller uppsikt över sina oanvända dammar.
De väntar på att affärerna ska komma igång igen.
Ägaren kan komma när som helst.
Om vi är kvar då, får vi betala dyrt.
Kanske med våra liv.
Koka, bränslet i Kokaindalen.
Det riskerar uppenbarligen att ta slut.
Det beror också på förbättrad övervakning världen över.
Som i Rotterdam.
Europas största hamn.
Och en av de största införselvägarna till Europa för knarkmaffian.
Varje vecka anländer över hundra containerfartyg till hamnen.
Och med dem kokain.
Hamnen hanterar femton miljoner containers per år.
Att undersöka dem alla vore omöjligt.
Tullen använder därför framstående teknologi
för att upptäcka smugglat kokain.
Drönarteam har också börjat slå till mot smugglare från luften.
Idag ska vi flyga över Maasvlakte.
Där finns många terminaler
och dit kommer containers från hela världen.
Där finns största risken.
Gränsstängningar och inställda flyg
i början av pandemin stängde ner smugglingsrutter.
Sen dess har knarkmaffian letat efter nya sätt
att få in sina varor i Europa.
Och man använder containerfrakt mer än nånsin.
Rekordtillslaget i Rotterdam
är 72 ton kokain på ett år.
Till ett marknadsvärde på fem miljarder euro.
I Maasvlakte finns
några av världens största containerterminaler.
Bara den här delen av hamnen
täcker ett område på nästan 40 kvadratkilometer,
lika stort som 5 500 fotbollsplaner.
Drönare hjälper tjänstemännen att övervaka det stora området
med minimal ansträngning och utan att upptäckas.
Taktiken: att få smugglarna att leda tullen till drogerna.
Vi letar efter ovanliga rörelser.
Till exempel små båtar som närmar sig stora fartyg.
Vi underrättar sedan kollegor från hamnpolisen.
Vi gör samma sak med folk som uppför sig ovanligt.
Folk får generellt inte gå omkring här.
Ser vi nåt ovanligt, tar våra kollegor en närmare till.
Containerterminalerna är helautomatiserade.
Rör sig nån här väcker det misstanke.
De kan vara "hämtare",
smugglare som får ut kokainet från hamnen.
Hämtare kan gömma sig i fler dagar i tomma containers i hamnen,
de äter, dricker, sover där,
i väntan på att drogerna ska anlända.
När tulltjänstemännen med hjälp av drönare
ser hela grupper av människor som uppför sig misstänkt
är det ett säkert tecken på att stora mängder kokain
snart ska anlända till hamnen.
Sen gäller det att ta smugglarna på bar gärning.
Och omhänderta kokainet.
De senaste veckorna har vi varit väldigt framgångsrika.
För två veckor sen gjorde vi 22 gripanden
och förra veckan 18.
Förra året gjorde vi sammanlagt 561.
Drönarna är till stor hjälp.
Vi använde dem för att upptäcka smugglarna
och våra kollegor grep dem sen.
För att få tag på ledarna
och få stopp på den internationella knarkmaffian
använder Rotterdam HARC-team,
en specialstyrka som inkluderar tulltjänstemän,
hamnpolis och åklagarmyndigheten.
Under ledning av Gert Scheringa
tar HARC-teamet över
så fort det finns misstanke om droger nånstans i hamnen.
Vi hittar droger i snitt 240 gånger per år.
Oftast är det bara tio kilo i en container
men större fynd på 1 000 kilo eller mer
blir allt vanligare.
Smugglar skickar allt större sändningar.
Tulltjänstemän undersöker runt 300 containers per dag.
En riskanalys indikerar vilka containers som väljs ut
där huvudkriterierna är
ursprungsland, anlöpningshamnar och typ av last.
Ibland får vi också tips från Sydamerika.
Vi har sambandspersonal där
som jobbar med lokalpolisen och tullen.
Om de får insidertips, förmedlar de dem till oss
och så utreder HARC-teamet här
och börjar undersöka enligt det.
Trots högstående teknologi
är sökhundar fortfarande ett av de bästa sätten att hitta kokain.
Kylcontainers är speciellt populära hos smugglare.
Dessa används för att frakta färskvaror
så tullen kan inte hålla dem för länge för att genomsöka dem.
Här har vi bananer från Ecuador.
Vi ska undersöka containern.
Jag släpper vår hund och hon undersöker.
Vi gör alltid så.
Hunden har tränats till att hitta kokain.
Hon kan genast upptäcka minsta spår av drogens lukt
oavsett hur väl smugglarna har dolt det.
Det verkar bara vara bananer i den här lasten.
Men smugglarna gömmer ofta drogerna i golvet
eller i kylarna.
Sitt!
Okej, containern är ren nu, jag släpper den.
För att kunna använda hundarna ännu mer effektivt
har tullen utvecklat en teknik
där tullarna tar koncentrerade luftprover
från misstänkta containers.
De placeras sen i en glassnurra.
En sökhund kan kontrollera flera containers på några sekunder.
Idén med att ta luftprover är inte ny.
Inom medicinen har den använts länge,
till exempel på cancerpatienter.
Det är precis som vi gör.
Vi har modifierat proceduren till våra egna behov,
vilket låter oss ta luftprov från containers.
För en hund är luften i behållaren
tillräckligt för att kontrollera innehållet i en hel container.
Idag har man medvetet lagt till ett positivt prov
för att testa den unga hunden.
De olika sökmetoderna
som myndigheterna i Rotterdam har till sitt förfogande
innebär att de i större utsträckning orsakar bakslag
för knarkmaffian.
Gert Scheringa, specialenhetens ledare,
är mycket nöjd med enhetens arbete.
Vi hittade 4 000 kg i en container här.
För mig är det ett perfekt exempel
på hur väl vi arbetar med HARC-teamet,
och vi är alla väldigt stolta över det.
Men de vet också att de är långt från att ta alla insmugglade droger.
Teamets enda val är att använda alltmer effektiva metoder
för att få bort så många droger som möjligt från marknaden.
Och genom att göra det
göra det allt svårare för smugglarna.
Som de i Peru.
För femton år sen var Toni inblandad i storskalig handel.
Nu tillverkar han möbler.
Och ser bara en väg framåt:
att gå tillbaka till affärerna.
Att gå tillbaka till knarkhandeln.
Alla i min familj har alltid varit i drogbranschen
så det är det jag har gjort.
Jag följde i mina farbröders fotspår.
Jag kände att jag var tvungen. För att tjäna pengar.
Toni blev snabbt "mochilero", knarkkurir.
De otaliga smugglingsrutterna tar honom över hela djungeln.
Handeln brukade vara väldigt lönsam.
Bra pengar.
Jag tjänade 80 euro per kilo.
Det motsvarar 1 400 euro per resa.
Det brukade bli flera resor i veckan.
Idag blir det bara en i månaden, om ens det.
Det betyder också att det finns fler poliser tillgängliga
för det minskande antalet smugglare.
Man måste se upp för polisen.
De hittade oss en gång och försökte gripa oss.
De jagade oss och sköt mot oss.
Två av mina vänner greps.
Resten av oss flydde och övergav drogerna.
Vi kom undan med bara kläderna vi bar.
Det är risken, när man jobbar med kokain.
Jag brukade känna mig rädd.
Men nu känner jag inget alls.
Inte ens när nån skjuter.
Jag har förlorat all rädsla.
Toni planerade att sluta efter några år.
Sen använde han kokain-pengarna till att bygga ett tvåvåningshus.
Han lyckades aldrig sluta.
Men sen kom krisen.
Idag är han tillbaka på nästan bar backe.
Men han tänker inte sluta.
Ja, jag beklagar,
men folk här tjänar sitt levebröd på kokain.
Nittio procent av dalen försörjer sig på det.
Det finns andra möjligheter,
men de är inte lika lönande.
Lite senare händer det.
Toni får jobb.
Precis som på den gamla goda tiden.
Hans uppgift:
att producera kokainsulfat.
När han har gjort det, lämnar han det till ett labb.
Och smugglar sen det vita pulvret till den avsedda destinationen.
Toni tar så många färska löv som han kan.
Och blandar dem med gamla i en "poza"
som han hyrt med kort varsel.
Bladen blandas med substanser i dammen
för att få basen till kokainpastan.
Substanserna är vanligt salt och blekmedel.
När de kombineras, torkar de ut bladen...
Och frigör den aktiva ingrediensen kokain.
Saltet hjälper helt enkelt till att extrahera de aktiva ämnena.
Vi skulle förlora mycket pengar utan det.
Mycket vatten tillsätts.
Bladen släpper ifrån sig ämnena ännu snabbare om man trampar på dem.
Jag får ut upp till 13 kilo pasta
från de 2,5 tonnen blad.
Nio till tio kilo kokainhydroklorid
kan sedan produceras av det i labbet.
Det betyder 240 kilo kokablad.
Till ett kilo kokain.
Dammen fungerar i princip som en stor tekanna.
Toni är i sitt rätta element.
Vätskan går igenom här och filtreras.
Vattnet går sedan genom ett rör till en tank.
Sen behandlar vi det kemiskt där.
Lite senare...
Nästa avgörande steg i kokainproduktionen.
Här behövs bensin.
När vätskan är i dammen,
måste vi tillsätta bensin till kokainblandningen.
Jag har strax under 200 liter av det i tunnan.
Processen kräver omsorg och stort tålamod.
Det här är enda sättet att få allt kokain ur blandningen.
Drogen dras till bensin.
Bensinens kemiska sammansättning gör att den flyter på vattnet,
så tillverkarna behöver bara skumma av bensinblandningen.
Som att fiska med nät.
Nu blir vi av med all bensinblandning.
Nu ser man bensinen här och koka-vattnet nedanför.
Jag behöver bara skumma av det med träet och få ut det.
Sen måste bara resterna tas bort.
Efter att ha hällt det i en tunna,
faller bladresterna till botten.
Bara drogen flyter sen på ytan,
täckt av bensin.
Den behöver nu tas bort
med hjälp av ammonium.
Vi har vant oss vid lukten, men det sticker fortfarande.
Det dödar ens hjärna.
Men vi har inget val. Vad ska vi annars göra?
Vi måste acceptera den frätande lukten.
Hälsoeffekterna är suddig syn och hallucinationer.
Ett pris alla här är villiga att betala
för den renast möjliga kokainpastan.
Se upp med handen...
Ett kilo pasta brukade dra in nästan 700 euro.
Nu är det runt hälften.
Minus kostnaden för bladen, bensin och kemikalier.
Vi lyckades ändå komma upp till nivå tre.
Det är mjölkigt, inte vitt.
Det är, så att säga, drogen.
Ju vitare pasta, desto högre renhet.
Handeln är illegal.
Och livsfarlig.
Ett alternativ
erbjuds av Perus regering.
DEVIDA, en nationell kommission för utveckling,
försöker omskola fler och fler kokaodlare.
Under de senaste tre åren
har den investerat 45 miljoner euro
i VRAEM, Kokaindalen.
För att hjälpa brottslingar bli vanliga bönder igen.
Och för att visa dem hur man får maximal avkastning från det.
Från kakao, till exempel.
Här kan man se tre skott som snart får kapslar.
Skotten du inte behöver måste tas bort.
De är i vägen.
Vi glesar ur plantorna
så att skotten med kapslar får nog med solljus.
Så tillräckligt med luft når in. Då blir de inte sjuka.
Hur gör vi det?
Skotten här korsar varandra. Där beskär vi.
Varför ska du kapa det?
För det korsar ett annat skott.
Ja, det korsar och sticker ut.
Plantan ska normalt ha en omkrets på en meter.
Vi håller den tillbaka.
Bra gjort. Vad mer?
-Där borta, också. -Just det.
Så vi kapar det nära stammen.
-De andra också. -Det nästa också.
De kapslarna är sjuka.
DEVIDA ger också stöd
till bönder som odlar annat än koka.
Men bönderna kan inte odla nåt.
Årtionden av bekämpningsmedel vid kokaodlingen
har utsatt jordarna i dalen för extrem stress.
Och bönderna kommer att tjäna mindre som resultat av övergången.
Ekonomiskt är vi på botten på grund av pandemin.
Vi kan inte skicka våra barn till skolan.
Vi behöver stöd.
En del kommer bara och plockar grödorna utan tillstånd.
Ibland är det för svårt.
Kakao, bananer och fiskodling,
marknaden för alla dessa "gamla, nya möjligheter" är liten.
Bönderna riskerar hela tiden att drabbas av värre fattigdom
till följd av övergången.
Vi säljer bara våra produkter lokalt, ingen annanstans.
Nu får vi stöd för att odla kakao.
Och vi odlar det.
Men vi måste sälja det själva.
Priserna är jäkligt låga.
Vi behöver köpare som handlar stora mängder.
Vem som helst som vill komma och köpa våra produkter.
Dåliga väger i VRAEM gör det också svårt att exportera varor.
Den sista flygplatsen stängdes för tiotals år sen
också för att minimera droghandeln.
Ironiskt nog, för det betyder att krisen
delar Kokaindalen mer än nånsin...
De som inte vill ge upp knarkhandeln
producerar så mycket kokain de kan sälja
till de kvarvarande labben i djungeln.
Nu gäller det att banka den torra pastan.
Det är viktigt för att kunna mala den efteråt.
Sen tillsätts mer kemikalier.
Och så slutar det med en press.
Man beräknar att 200 såna här produktionsställen
finns i Perus Kokaindal.
På grund av krisen är bara en handfull aktiva just nu.
Men många väntar på att starta upp en overksam "poza".
För att producera, som vid höjdpunkten,
fyra hundra ton kokain årligen för världsmarknaden.
Eller mer.
För maximal vinst.
Arbetarna kan tjäna tolv euro per kilo.
Kemister omförhandlar sina löner hela tiden
i förhållande till marknaden.
1,763 kg.
Produktionsprocessen innebär konstant rening och filtrering.
Slutligen hamnar kokainet i en mikrovågsugn.
För att eliminera eventuell kvarvarande vätska.
För kunderna betalar per vikt.
Resultatet av nattens arbete:
ett kilo ren massa.
Krisen i Kokaindalen?
Just nu verkar den nästan vara över.
Kokainet lämnar VRAEM via labbet.
Toni ansvarar för det också.
Hans uppgift:
att ta kokainet till mellanhanden.
Sen går det från den ena till den andra.
En stafett med en europeisk hamn som mållinje,
vanligen Rotterdam eller Antwerpen.
Vi transporterar 12 kg.
Vi har sex kilo var.
Dubbla mängden var det vanliga,
men vi producerar inte så mycket längre.
I dalen kostar ett kilo runt 550 euro.
När vi smugglar ut det,
stiger värdet till runt 800 euro per kilo.
Jag får omkring 20 procent av det.
I Europa är det dyrare.
Jag vet inte hur mycket dyrare. Men det är absolut värt mer.
Värdet på gatan i Europa
beroende på kvalitet
är omkring 50 000 euro per kilo.
Nu måste vi mest passa oss för tjuvar.
Och vilda djur.
Vi är vana vid det. Men vi känner ändå av adrenalinet.
Större konkurrens.
Coronakrisen.
Eller hårdare polisinsatser.
Vad som än händer, kommer mochileros,
Perus knarkkurirer, knappast att överväga att sluta.
Mer än allt annat vill de ha tillbaka den gamla goda tiden.
Precis som vår "insider", Jhon.
Jag arbetade i knarkbranschen i tio år.
Jag tänker hela tiden på att gå tillbaka.
För att tjäna pengar.
Men det är inte rätt läge just nu.
Det finns inte nog med arbete än.
Men vad kan man annars göra här i dalen.
Det finns inga firmor och inga jobb.
I årtionden levde Kokaindalen på en enda sak: koka.
Och många hoppas att den snart återgår till det.
Krisen i Kokaindalen kan snart vara över.
Och odlare, producenter och knarkbaroner
kommer återigen förlita sig på en sak:
knarkhandeln.
Undertexter: Camilla Holm plint.com