EN ÆGTE EVENTYRFILM
Blandt verdens husdyr
har katten længe været menneskets ven og ledsager.
Foreningen er gammel og hædret
i antikke kulturers kunst
og i symboler benyttet af for længst glemte dynastier.
Men på trods af sin civilisering
har katten aldrig helt lagt sine vildmarksvaner fra sig.
Får den chancen, vil den uundgåeligt vende tilbage til
at blive en snigende jæger.
Den har måske glemt de gamle, ubrugte teknikker,
men dens naturlige instinkt er uforandret.
Og hvis huskatten fejler,
kan den altid falde tilbage på menneskelig gæstfrihed.
Dens vilde fætre finder derimod ingen skål med mælk om aftenen.
De vildtlevende katte må nødvendigvis klare sig selv.
Derfor er deres jagttalent skærpet til det yderste.
Og det er fællespræget for alle katte.
Tigeren er for eksempel blot den stribede kat gjort stor.
Den bevæger sig med samme ynde
og jager sit bytte med samme beregnede list.
Måske fordi det aldrig har domineret denne art,
har mennesket altid set på katte med beundring og respekt.
Så længe mennesket har registreret sin historie,
har det altid hædret den største af kattene, løven.
I hver gammel civilisations kultur
har dette dyr været brugt som symbol på kongelighed og magt.
Løven vandrer gennems naturens rige i herlig pragt,
en ægte konge blandt dyrene.
Næsten alle de store katte kunne bære løvens krone,
for de er alle kendt for deres mod, intelligens og styrke.
I hele dyreriget findes ingen bedre jægere.
Som rovdyr er geparden uden mage.
I det gamle Egypten trænede mennesket den endda til jagt.
Geparden er et føjeligt væsen.
Den kan næsten forveksles med en hund,
og som greyhounden, den ligner, bener den efter sit bytte.
I drabets øjeblik
bliver geparden dog fuldstændig kat igen,
og kan umuligt forveksles med andet.
Leoparden er en anden, man ikke kan overse.
Her er en dræber både kynisk og skrupelløs,
den afrikanske slettes bøddel.
Verdens store katteracer er én af naturens store kræfter.
Man skulle tro, at deres funktion var at udrydde alle andre, svagere racer.
I den rolle er de kendt på alle kontinenter.
I Nordamerika er familiens førende medlem pumaen,
også kendt som bjergløven.
Det er en jæger med en pris på hovedet.
Med sine undvigende og mystiske vaner
lykkes det pumaen at overleve,
blot fordi han er et kattedyr,
selvhjulpen, ressourcefuld og snu.
Men af alle disse rovdyr
er det mest unikke Sydamerikas kattedyr,
jaguaren.
Dette er junglens kattedyr.
Det er indbegrebet af alt, hvad der udgør en ægte kat.
Hvad angår ynde og skønhed, udholdenhed og styrke,
holder jaguaren trit med enhver anden af sin art.
Dette kattedyr lever dybte inde i Brasiliens regnskov.
Den strejfer rundt i det store Amazonbassin,
et halvt kontinent dækket i sammenfiltret vegetation.
Dens hemmelige domæne er scenen for vores eventyr,
og dens rovlyst vores tema.
For dette er fortællingen om den største jæger af alle.
Selvom trætoppenes indbyggere er forholdsvis sikre,
må alle de, der lever i skovbunden, være evigt på vagt.
Blandt disse er de små gnavere ved navn pakaer
mest udsat.
Deres antal falder næsten konstant,
for i området her er pakaen for jaguaren,
hvad musen er for vores huskat,
altid en let fangst.
For hvert dyr, jaguaren nedlægger, har aberne en kommentar,
naturligvis fra en sikker afstand.
Og papegøjerne slynger ud med deres egen form for skældsord.
Men det store kattedyr fortsætter sit dødbringende foretagende
uden at lade sig påvirke eller forstyrre.
Hendes er en drabskarriere,
og andet foregiver hun ikke.
Jaguarerne lever i den største jungle på Jorden.
Den er ufremkommelig og uigennemtrængelig,
en naturlig barriere mod mennesket og dets værk.
Så den forbliver jaguarens eksklusive domæne.
Her vokser omtrent 300.000 plantearter,
flere end noget andet sted.
Der falder regn næsten hver dag året rundt.
Faktisk måles den i meter fremfor millimeter.
Og det forklarer vegetationens frodighed.
Dette er en ægte regnskov.
Dens særpræg er, at alt vokser til utrolige størrelser.
Palmetræerne skyder op til 80 meter op i luften
og rager op over alt andet.
Planter, der teknisk set er violer, vokser sig store som æbletræer,
og en bestemt roseart kan blive op til 45 meter høj.
Vinstokkene er så tykke som træstammer,
og blomsterne, der vildt skyder op overalt,
er overdimensionerede orkidéer.
I dette naturlige drivhus er de allevegne,
en uendelig overflod af eksotiske former og farver.
I stille bayouer bliver liljepuderne så store som bordplader
og dækker vandoverfladen med et underligt, grønt gulv.
Dette er et land krydset af tusinder af navnløse vandløb.
Næsten skjult af det overhængende løv,
løber de uudforskede, ukendte og ikke aftegnede på noget kort.
Kun de, der kan betegnes som større floder,
har den ære at have fået et navn.
Nogle, som for eksempel Iguazú-floden, danner spektakulære vandfald.
Dette er Iguazú-vandfaldene
på grænsen mellem Brasilien og Argentina.
Dette panorama er verdensberømt og overgår ethvert andet på Jorden.
Idet de når afgrunden,
kaster vandet sig 60 meter ned i den tågede kløft nedenfor.
Iguazúen løber uafhængigt af de andre vandløb,
men de fleste andre brasilianske floder
danner et stort netværk, der dræner jaguarens domæne.
Bifloder som Madeira, Tapajós
Xingu og Branco
flyder sammen for at skabe den mægtigste flod af alle,
Amazonfloden.
Der hvor Rio Negro flyder sammen med Amazonfloden,
danner de to floder et dødvande,
som følger strømmen over en betydelig afstand.
Så kraftig er Amazonflodens strøm, og så tyk er den indkommende silt,
at de to floder ikke straks blandes.
Seks tusind kilometer lang og 300 kilometer bred ved mundingen,
fører Amazonfloden mere vand til havet
end nogen anden flod i verden.
I visse perioder på året flyder den ud over sine bredder
og skaber en oversvømmelse, der går, så langt øjet rækker.
Langs med Amazonfloden
er der en utrolig mængde farverige varieteter
af pattedyr, fugle og krybdyr blandt de mærkeligste i naturen.
Eftersom dette er junglen, er der aber allevegne.
På den anden side ville det næppe være en jungle uden dem.
Men ud over dem er der kæmpestore øgler,
som synes at bringe os tilbage til en forhistorisk fortid.
Så er der de underlige fugle, som ligner fantasivæsner.
Tukanen er én af dem
med et næb, der minder om kløerne på en stor hummer.
Et mærkeligt udstyr til de fine frugter, han elsker.
Junglen her vrimler med papegøjer
af omkring 100 forskellige slags.
De fleste er iført grønne toner,
da de foretrækker at falde i med omgivelserne.
Men disse fugle er noget for sig.
Det er araer,
papegøjernes tøjbevidste fætre,
der kan lide at skille sig ud i al deres prangende skønhed.
Men den mest strålende fjerdragt af alle
tilhører nok ibis-familien.
Dette er de røde ibisser, smagfulde medlemmer af storke-ordenen.
De lever i uforstyrret ensomhed langs disse skjulte dødvande.
Floden vrimler med fisk og fiskefangere,
men ingen så uortodoks som saksnæbet.
Denne fugl har unægteligt en sær tilgang til problemet.
Han håber at gøre en fangst uden nogensinde at røre overfladen.
Der er blot to ting, han skal passe på,
nedsænkede træstammer og neddykkede krokodiller.
Den sydamerikanske udgave af krokodillen
er yacaren, også kendt som kaimanen.
Det er en særskilt art, som kun findes i denne del af verden,
men den forbliver en typisk krokodille,
hvad angår dens glubske vane med at spise næsten alt.
Indimellem mingelerer fugle og krybdyr overraskende tæt.
Begge synes at kende den andens evner
og at vide præcis, hvor langt de kan gå.
Men de viseste hejrer tager dog det sikre valg
og flyver andetsteds hen, når yacarerne er i nærheden.
En enkelt fugls panik starter indimellem en kædereaktion,
for ingen kan vide, hvornår yacarekaimanen kræver sit bytte.
Når flamingoerne letter,
er den resulterende panorama underligt smuk og imponerende.
Dette er altså jaguarens verden.
Det er på en måde en Edens Have,
inklusiv slangen.
Det er en sær og uhyggelig verden,
fyldt med paradokser,
hvor overdådighed og sult følges ad.
Her er livet hektisk, voldsomt udfordrende,
spændende og grusomt.
For vi må huske, at dette er junglen, rå og utæmmet,
hvor alle er underlagt naturens lov.
Som alle kattedyr er jaguarer selvstændige og uafhængige,
og som regel foretrækker de at rejse alene.
Da de af vane er nomader,
færdes de ofte på områder
på flere hundreder kvadratkilometer.
I løbet af deres patruljeringer
ender de med at indtage et bestemt jagtområde som deres eget
og tillader derefter ingen indtrængen fra andre jaguarer.
Så når der opstår et tilfældigt møde
uden en ordentlig introduktion,
bliver der helt sikkert slåskamp.
En kamp mellem disse katte,
der hver vejer omkring 90 kilo,
er et vildt og grusomt syn.
Efter at have overvundet sin fjende, hviler jaguaren sig et øjeblik.
Det var et livligt slagsmål, så længe det stod på,
men heldigvis lykkedes det hende at komme uskadt igennem.
Pludselig dukker en tredje jaguar op.
Ja, det er en jaguar,
selvom dens pels er så sort som en nat i junglen.
Nok ser det usædvanligt ud, men disse sorte eksemplarer
er faktisk ikke så sjældne.
Det eneste usædvanlige ved ham er, at han er ualmindeligt smuk.
Dette er en meget stor hanjaguar.
Og ud fra hans attitude at dømme,
kan han meget vel blive den, der overtager territoriet.
Et hundrede og femogtyve kilo ren kampkraft.
Denne gang har junglens dronning vist mødt sin overmand.
Men som kampen skrider frem,
begynder krigsførernes holdning at ændre sig.
Med ét bliver det tydeligt, at hvad der startede som en fejde
er blevet til et kæresteskænderi.
Disse to er vist slet ikke vrede på hinanden alligevel.
Dette er en slags groft frieri
af den slags, katte kan lide.
Da begge er overvundet på bedste junglemanér,
beslutter det smukke par at rejse gennem livet sammen.
Der er gået noget tid. Et hundrede dage, for at være præcise.
Vores jungledronning er blevet mor
og har nu en familie at passe.
De to killinger er små kopier af deres forældre,
den ene ligner sin far,
og den anden er en lille, men identisk gengivelse af sin mor.
Selvom livet i junglen til tider kan være barskt,
er der disse øjeblikke, hvor livet ser lysere ud.
Og til sådanne lejligheder
er jaguaren i stand til at udvise mildhed og uendelig tålmodighed.
Nu er hun ægtefælle, beskytter og lærer,
dedikeret til sine unges velfærd.
Lige fra fødslen er jaguarkillingen helt igennem kat.
Han udviser straks den nysgerrighed, der betegner hans art.
Han er sikker på fødderne, eller prøver i hvert fald sit bedste,
og han afskyr tanken om at falde i åen.
Han ved det ikke endnu, men han må vænne sig til vandet,
for før eller senere må ethvert dyr i junglen lære at svømme.
I modsætning til de fleste katte har jaguarer ikke noget imod vand,
faktisk ser de næsten ud til at nyde det.
Og moderen er opsat på, at ungerne skal lære at kunne lide det tidligt.
Så hun tilbringer mange rare timer med dem
i svømmehullet.
Disse skjulte vandløb er legeplads for mange af junglens beboere,
men ingen synes at få helt så meget sjov ud af livet
som dette ubekymrede væsen.
Dette er den sydamerikanske odder.
Han udforsker disse mystiske dødvande i sin søgen på eventyr,
mens han lejlighedsvis fanger en fisk og finder måder at more sig på.
En odder er en odder, uanset hvor man finder ham,
og som alle andre oddere elsker denne her at lege.
Det betyder ikke så meget med hvem.
Han giver sig endda i kast med en afmålt fyr som kapivaren.
Karaktermæssigt er kapivaren nøjagtigt modsat odderen.
Som legekammerat er han ekstremt kedelig,
alvorlig, dorsk og uden den mindste smule fantasi.
Han er verdens største gnaver,
en fætter til den nordamerikanske bæver,
men uden bæverens talent som bygningsingeniør.
For kapivaren betyder "lege" at gå rundt for sig selv
og gumle vandplanter i ro og mag.
En odder skal på en eller anden måde have fyret sin enorme energi af.
Om nødvendigt, finder han på lege, han kan lave med sig selv.
For eksempel er der "han gik den vej"-legen,
som går ud på at fange sin egen hale.
Hvis han kan finde en vinstok, der hænger lavt over vandet,
opfinder han en trapezrutine, som kan vare en hel formiddag.
Pludselig afbrydes han af en mærkelig lyd.
Det lader til at komme fra en kæmpefisk
med et anfald af kæmpe-hikke.
Dette er en luftslugende art ved navn pirarucu.
De sluger luft med jævne mellemrum og uddriver det gennem gællerne,
og deres opstød kan høres næsten halvanden kilometer væk.
Her er noget, der kan underholde en odder, der keder sig:
en bøvsende fisk.
Ekspert i at fange fisk, er han blot interesseret af princip.
Men han opdager, at disse fisk er dobbelt så store som ham.
Pirarucuen er relateret til laksen og silden,
og kan blive op til 11 meter lang.
Som følge af oversvømmelser
bliver de indimellem fanget i disse afsides vandhuller,
hvor pladsen at svømme på er temmelig begrænset.
Især når de må dele dem med en drillesyg odder.
Her kommer en ægte fan af frisk fisk,
og han er måske endda stor nok til at gøre noget ved disse monstre.
Først forsøger han standardmetoden og stikker til dem med poten.
Set udefra, ligner han
en forvokset killing ved en guldfiskedam.
Men hvis man virkelig vil fange en fisk,
må man være klar til at tage den.
Elleve meter lang fisk mod tretten meter lang jaguar.
For en stund er det næsten en jævn kamp.
Uanset byttet, fisk, fugl eller kød, er jaguaren ikke én, der give op.
Han prøver igen og igen, og mest af alt bliver han ved.
Så til sidst er den udmattede pirarucu overmandet
og bliver en fin fiskemiddag for jaguarens familie.
Som dagene skrider dovent frem,
bliver de unge jaguarer lidt dristigere,
lidt mere uafhængige.
Og snart er de klar til at jage lidt på egen hånd,
De er holdt op med at drikke mælk og er klar til at spise kød.
Jagten falder disse killinger ganske naturligt.
Det kommer alt sammen instinktivt,
for disse små gutter har jagten i blodet.
Som alle katte er de særligt fascineret af fugle,
specielt disse farverige junglefugle.
Når de opdager en flok papegøjer,
tænker de, at de har fået jackpot.
Med alle disse forsøg, kan de vel næppe fejle.
Men ekspeditionens leder begår en mindre fejl.
Tja, fejl nummer ét.
Men det er åbenbart sådan, man lærer. Så de bliver ved.
Her er en lille fyr på omtrent deres alder,
og tilsyneladende lige så uerfaren.
Det ser ud til, at han også er ude på at begå sin første fejl.
Hvis han slipper taget nu,
fanger killingerne forneden ham på ingen tid.
Endelig kommer mor, ikke et sekund for tidligt.
I forvirringen er hun selv ved nær at tabe ungen.
Det med at fange noget
viser sig at være sværere end forventet.
Deres fødder gør allerede ondt. De har det varmt og er søvnige.
Og til sidst beslutter de at overlade det til far.
De hviler sig lidt og lader ham komme med noget senere.
Nu hvor der er en familie at forsørge, jager forældrene sammen.
Hvis én jaguar er dødelig,
følger det naturligt, at to kan være ganske katastrofale.
Deres yndlingsbytte, væsnet, de næsten konstant søger,
er denne tapir.
Tapiren er i familie med næsehornet og en fjern fætter til hesten.
Ud fra næsen at dømme,
kunne der sagtens være en smule elefant med i blandingen.
Han er ren vegetar og fuldstændig harmløs.
Men siden han spiser godt og bliver tyk,
er han sådan en fristelse for jaguarerne.
Som fuldvoksen er han på størrelse med et æsel
og vejer mellem 200 og 300 kilo.
For kattefamilien er han et måltid, der kan vare godt en uge.
Tapirerne tilbringer meget tid med
at køle sig ned i deres yndlings-vandhuller.
Det ved jaguarerne, som dagligt tjekker disse skjulte steder.
Det var godt forsøgt, men ikke helt godt nok.
For en gangs skyld må jaguarerne gå sultne.
Men måske sulter de alligevel ikke.
Her kommer en svinekotelet gående.
Det er halsbåndnavlesvinet, junglens vildsvin.
Han er et ekstremt farligt dyr.
Det kan blive svært at overmande ham.
Men lidt risiko gør det blot mere interessant for jaguarerne.
Det kræver en strategi og noget teamwork at fælde denne fyr.
Hunnen påbegynder manøvren
ved at tiltrække sig svinets opmærksomhed.
Det giver partneren mulighed for at angribe bagfra
og dræbe det.
Det bliver mere og mere tydeligt,
at det sikreste sted i junglen er oppe i træerne.
Hvis alle dyrearterne levede på jorden,
hvor jaguarerne kan nå dem, ville der snart ikke være flere.
For at modvirke denne trussel,
har de andre skabninger udviklet deres eget særlige udstyr.
Et dyr, hvis talent er yderst udviklet,
er denne trætopsvandrer.
Det er tamanduaen, en mindre myresluger.
Han lever stort set udelukkende af myrer og termitter.
Denne mad er let tilgængelig i trætoppene,
i disse højthængende myretuer kaldet termatariumer.
Med stærke kløer udviklet gennem århundreder,
river han disse termitbyer i stykker
og opsamler flygtningene med sin adrætte tunge.
Eftersom han skal arbejde højt over jorden,
har tamanduaen udviklet sin helt egen sikkerhedsanordning,
en følsom gribehale,
som automatisk sikrer ham bedre end nogen hånd.
Dette er den klassiske kampposition blandt myreslugere,
armene holdt vidt fra hinanden som for at invitere til angreb.
Men der er metode i denne galskab,
for i denne stilling er de skarpe kløer klar,
og de kan være dødbringende.
Her er fejden mere eller mindre i familien
og ikke så alvorlig igen.
Det handlede om, hvem der skulle lade den anden komme til.
Men da de ender på hver sin side af problemet,
beslutter de at afbryde skænderiet med værdighed
og gå hver deres hidsige vej.
I visse henseender
er myreslugerne de mærkeligste bland junglens mærkelige skabninger.
Alene dét, at et dyr kan leve udelukkende af insekter, er utroligt,
specielt når dyret er på størrelse med dette.
Dette er den store myresluger, ordenens største.
Denne fyrs daglige indtag af myrer
kunne meget vel måles i skæppe.
Myreslugerens tunge er lang, smidig
og belagt med en klæbrig substans.
Det kan udforske de mindste revner og sprækker,
og for myrerne er flugten praktisk talt umulig.
Generelt set har myreslugerne ingen fjender.
Det eneste dyr, der er tilbøjelig til at forstyrre dem,
er, som man nok kunne forvente, jaguaren.
Som enhver anden kat er jaguaren plaget af nysgerrighed.
Hvis noget bevæger sig, må skal vide, hvad det er,
om ikke andet, så blot for underholdningens skyld.
I selvforsvar indtager myreslugeren sin kampstilling
og holder kløerne klar.
Indimellem går han til angreb,
vender om på situationen og forfølger sin plageånd.
Når han ser chancen for at flygte, tager han ned til floden
og lægger noget vand mellem sig selv og katten.
Jaguaren har tilsyneladende ikke lyst til at gå så vidt,
så han lader offeret gå.
Efter al den anstrengelse må myreslugeren hvile sig.
Men før han lægger sig,
graver han en improviseret sofa frem af junglebunden.
Så drejer han rundt på stedet og lægger sig endelig til rette.
Selvom jagten er jaguarens daglige beskæftigelse,
må hun tit afbryde den for at undervise sine unger.
Med tiden skal de indtage hendes plads,
derfor skal de kende alle junglens mærkværdigheder.
Nu kommer den mærkeligste undervisning i deres unge karrierer:
Hvordan man håndterer jaguarens værste fjende.
Der er meget at lære for killingerne i denne demonstration,
og én af dem er dette:
Man skal vide, hvornår man skal frem, og hvornår man skal tilbage.
Og hvornår man skal tilkalde hjælp.
Det lader til, at de store katte har fundet en hel rede af kaimaner,
og nu handler det om at vælge én, de kan håndtere.
Her er en mulig kandidat.
Kat mod krokodille,
en kamp i evighedens sump.
Katten har kløgt og list.
Krokodillen råstyrke og en morders instinkt.
Kattens problem er simpelt, men ikke let at løse.
Det drejer sig om at komme forbi de morderiske tænder.
Når det sker, sker det på enkelt og yderst effektiv vis.
Ved drukning.
Således forgår det amfibiske firben, der hjemsøger junglens sumpe.
Igen sejrer jaguarerne, simpelthen fordi de ikke kender til frygt.
Junglens jægere er tvunget til at arbejde for at overleve.
Men andre skal ikke anstrenge sig for at få adgang til føden.
For vegetarerne er junglen som et stort banketbord,
og de kan frit tage af alle delikatesserne.
De forskellige abearter er især velforsynet.
Sådan er livet for aberne.
Spise og så sove,
sove og så spise.
Og i mellemtiden ikke arbejde mere end strengt nødvendigt.
Selvfølgelig kan det betale sig
indimellem at tjekke jaguaren.
Hvis hun er, hvor hun hører til, og man selv er, hvor man hører til,
kan ens junglelur fortsætte uforstyrret.
Hvis man efter maden og hvilen føler, at man må af med lidt energi,
er det tid til den daglige motion.
For abeklanen
betyder det en 400 meters løbetur på grenene.
Hvis han føler sig ambitiøs, kan aben også kaste sig ud i
en hurtig svingtur på en jungletrapez.
Disse edderkopaber har en god balance
og en gribehale til at rette op på eventuelle vurderingsfejl.
Ud af ingenting kommer en kongeboa.
Og det betyder, at det er slut med abestreger.
Denne boa er én af de største kvælerslanger,
der lever i den brasilianske jungle,
og selvom den ikke er giftig, er den ekstremt farlig.
Den kvæler sit bytte med sine muskler,
når og hvis den fanger noget.
Heldigvis for aberne er boaen ikke hurtig.
Jo større den er, jo langsommere bevæger den sig.
Det tager noget tid
at flytte 300 par ribben.
Men boaen har kun brug for ét godt måltid om måneden,
så den har masser af tid til at forberede et baghold.
Det er derfor, den lægger sig op ad et træ
og prøver at falde i ét med grenen, den hviler på.
Når den lægger sig i stilling,
gør dens prikkede markeringer den meget vanskelig at se.
Men aberne ser den. Ingen tvivl om det.
Og de ved præcis, hvilken ende de kan lege med,
og hvilken ende, de skal holde sig langt fra.
Det er utroligt, hvilke friheder disse drilske skabninger tager sig.
Dette er uden tvivl abens måde at leve livet farligt.
Når de endelig bliver trætte af legen, forsvinder aberne i en fart.
De har besluttet ikke at vil blive boa-føde denne måned.
Og her en ny form for morskab,
et par babytukaner.
Ikke klar til at flyve, og heller ikke klar til at slås.
Indimellem er en abe som et frækt barn,
ikke ondskabsfuld, men drillesyg.
Som et barn med et nyt stykke legetøj må han vide, hvordan det fungerer,
selvom det måske betyder, at han ødelægger det.
Aberne har nogle fætre, der også er ret gode til
at lave ballade.
Det er de såkaldte "næsten-aber",
marmosetter og tamariner.
De har som resten af stammen en tilbøjelighed til
at blande sig i andres sager.
De inkluderer nogle sære arter,
som for eksempel denne fyr.
Han kaldes skægtamarin
og kunne næppe være andet.
Så er der en slægtning kendt som løveabe,
opkaldt efter sin farve og ikke efter mod eller størrelse.
Yderligere er der den hvidørede silkeabe,
en fyr med bakkenbarter om ørerne.
Dette er den hvide silkeabe, familiens albino.
Og til slut er der en tåbelig fætter,
som man kunne kalde den tumpede marmoset.
Det er ham, der kan lide at lege med slanger.
I dette tilfælde en grøn træboa.
Træboaen er endnu en kvælerslange,
ikke giftig, men heller ikke den bedste legekammerat.
Dumdristighed fører aldrig til noget godt.
Vil man begå selvmord, skal junglen hurtigt hjælpe én.
Højt over al den uro og ballade
lever en dyreart, hvis liv er simpelt og fredeligt.
Disse nervepirrende øjeblikke og konstante kriser er ikke for dem.
Deres liv er langsomt og uanfægtet,
for det er netop sådan, de selv er,
de langsomme og uanfægtede dovendyr.
Dovendyret tilbringer hele sit liv ophængt.
Ikke fordi det specielt ønsker det,
men ganske enkelt fordi det ikke kan gøre andet.
Det er så vant til denne omvendte eksistens,
at det ikke kan gå oprejst på alle fire.
Så hvis et dovendyr ender nede på jorden,
er det i den værst tænkelige situation.
Først når det igen kan kravle op i træerne,
er det i sit rette element.
Og ikke et hvilket som helst træ,
denne særlige art kan nemlig kun leve af én slags føde,
nemlig trompettræets blade og frø.
Dens begrænsede diæt holder den derfor inden for et relativt lille område.
Men for et dovendyr er dette ikke noget problem.
Han skulle alligevel ikke noget sted hen.
Og selv hvis han forsøgte, ville han ikke nå langt,
for den ville tage ham en hel dag blot at krydse vejen.
Her kommer ballademagerne igen.
Disse hvid-ansigtede bøller virker irriterede på dovendyrene.
Måske fordi de har overtaget abernes yndlingstræ.
Normalt går dovendyr aldrig i vandet,
men bliver de kastet i det som her,
er de i stand til at svømme som alt andet.
Dog ville det være en god idé at få tempoet lidt op.
Anakondaen er nu efter dem.
Dette er flod-udgaven af kongeboaen,
og den er dobbelt så farlig for alt, hvad der er varmblodet og lever.
Nu er de næsten i sikkerhed, hvis blot de kan nå den.
Til sidst overvinder en mors mod og vedholdenhed
selv hendes fysiske uduelighed.
Fejden mellem dovendyrene og aberne går langt tilbage,
det er som en chikanering uden ende.
De akrobatiske aber er så snu, og dovendyrene så hjælpeløse,
at de nyder at bringe dem i forlegenhed, hver gang de kan.
Hvis der i verden findes en underhund,
er det det stakkels dovendyr.
Snart lader aberne dog til at miste interessen for deres offer.
De går lige så pludseligt, som de kom.
Det bliver straks tydeligt, hvorfor.
Et par nysgerrige tilskuere
er ganske betaget af, hvad der foregår.
I et desperat forsøg på at få et lille fortrin,
prøver dovendyret det eneste trick, det kender.
Dovendyret klamrer sig bogstaveligt talt til livet.
Man det viser sig, at det gør katten også.
Hvis der er noget, der skræmme en jaguar,
så er det følelsen af at være usikker.
Denne gren kunne give efter, og der er langt ned,
selv for et væsen, der er vant til at lande på fødderne.
Dovendyret, som aldrig giver op,
ser en tynd tråd, den kan gribe.
Det er en meget lille chance, men den er værd at tage.
For en gangs skyld er den store kat besejret,
ikke med overlegen styrke eller bedre reflekser,
men blot med bedre nerver.
Sådan overlever de sagtmodige.
Jaguaren tager skuffelsen i stiv arm.
Det er sket før og kommer sikkert til at ske igen.
Hun glemmer hurtigt det hele, når hun ser sin familie.
Men her er noget, hun ikke kan ignorere.
En kongeboa
i angrebsstilling.
Boaen bider ikke for at dræbe, men for at få fat.
Når først den har fat, snor den sig om sit offer
med lynets hastighed.
Klar over slangens teknik, bevæger moderen sig ind på den.
Hun udviser respekt for slangen, men ingen frygt.
Hun har før mødt dens slags.
Hun ved, at så længe hun holder sig ude af rækkevidde,
er hun nogenlunde sikker.
Efter første nærkamp
beslutter morjaguaren at ændre taktik.
Men først må hun sikre sig, at hendes unger er af vejen.
Nu er hun klar til kamp.
Katten opdager, at slangen er kravlet op på en gren.
Hun langer ud efter den som en dygtig bokser.
Hendes mål er at få adgang til boaens hoved.
Det er det sårbare punkt, halsen lige bag hovedet.
Hvis blot hun kan nå det.
Men nede på jorden går fordelen til slangen,
for nu har den igen plads til at vende sig og bide.
Igen har vi en situation, der kræver holdarbejde,
og hjælpen kommer, når hendes mage træder til.
Angrebet fra begge sider, forsøger slangen at flygte.
Denne uhørte taktik vækker ny vrede i jaguaren.
Han er fast besluttet på at se situationen til ende.
Og dette monster skal ikke slippe væk.
Ikke hvis det er op til ham.
Kan en jaguar på 90 kilo holde en slange på 140?
Det er spørgsmålet
Krybdyret er stærkest.
Og nu flytter kampen til et element, slangen bedre kan lide.
Hvert dyr har en sidste strategi.
Dette er slangens.
Lokke fjenden ud på dybt vand og fange ham i den mudrede væske.
De fleste dyr ville se faren stige
og overveje det en ekstra gang, før de gik i fælden.
Men ikke jaguaren.
Han er frygter ikke fare.
Hans blod er i kog, og han er fast besluttet.
Så han går efter det enorme krybdyr.
Der er ét kritisk øjeblik,
hvor katten virker meget tæt på at blive kvalt.
Hans mage træder frem for at hjælpe til.
Men før hun kan komme ind i kampen,
lykkes det hannen at bryde kvælertaget.
Nu har han igen fjenden på fast land.
På trods af sin enorme styrke
begynder slangen at vise tegn på udmattelse.
Dens bevægelser er blevet træge og dens reflekser langsomme.
Det eneste, den kan gøre nu, er at beskytte sit sårbare hoved.
Endelig kommer døden.
Det frygtede krybdyr ligger slapt og livløst.
Det øjeblik, fjenden er besejret, ignorerer jaguarerne den fuldstændigt.
Snart er hændelsen glemt.
For jaguarerne var det en ganske almindelig dag.
Slet intet usædvanligt ved det.
For en kort stund har vi oplevet jaguarernes verden.
Og ved at se et ægte eventyr fra deres liv,
har vi indset, at blandt kattedyrene er disse de allermest katteagtige.
Deres liv er som ingen andens her på Jorden.
Deres territorie er ganske uden lige.
Det er både hjem og tilflugtssted for de underligste af skabninger.
Og i et kort øjeblik
har vi også fået et glimt på nært hold af nogle af dem.
Tamanduaen i sin sjove vest.
Tapiren, der trodset faren ved de skjulte floder.
Det uovervindelige dovendyr og dets sære unge.
De prangende fugle i deres livlige fjerdragt.
De stille krybdyr, der ligger og venter.
Og den ældste af dem alle, kaimanen,
der lurer i det mørke vand som selveste junglens ånd.
Nu overskyller de tropiske regnskyl denne grønne verden
og bringer et øjebliks fred.
Men freden er kun midlertidig og ikke den almindelige tilstand,
for så længe jaguaren regerer,
vil livet forblive spændende og farligt.
Det er nemlig jægerens levemåde.
Og mere end noget andet væsen
er det jaguarens levemåde.
Slut
Oversættelse: Anna Jennifer Christiansen