TOSITAPAHTUMIIN PERUSTUVA SEIKKAILUELOKUVA
Kaikista maapallon kotieläimistä
kissa on ihmisen pitkäikäinen ystävä ja kumppani.
Liitto on pitkä ja kunnioitettu,
mikä näkyy muinaisten kulttuurien taiteessa
ja unohdettujen dynastioiden symboleissa.
Vaikka se on pitkään ollut sivistyksen parissa,
kissa on pohjimmiltaan yhä peto.
Tilaisuuden tullen
kesykissasta tulee viekas metsästäjä.
Vaikka se on ehkä unohtanut tekniikan harjoituksen puutteessa,
sillä on yhä luonnolliset vaistonsa.
Kotikissan onneksi
se voi aina palata ihmisen luo, jos huonosti käy.
Sen villeille serkuille ei ole kuitenkaan tarjolla maitoa.
Olosuhteiden pakosta villikissojen täytyy pärjätä itse.
Niinpä niiden metsästystaidot ovat huippuluokkaa.
Yleisesti ottaen kaikki kissat ovat samanlaisia.
Esimerkiksi tiikeri on suuri ruskeankirjava kissa.
Se liikkuu samalla ylväydellä
ja saalistaa laskelmoivan viekkaasti.
Koska ihminen ei ole koskaan hallinnut kissoja,
ihminen suhtautuu niihin kunnioituksella.
Kautta historian
ihminen on kunnioittanut kissoista suurinta, leijonaa.
Jokaisessa muinaisessa kulttuurissa
tämä eläin on edustanut kuninkaallisuutta ja voimaa.
Luonnossa leijona
liikkuu petojen kuninkaan tavoin.
Lähes jokainen kissa kävisi leijonasta
rohkeutensa, älykkyytensä ja voimansa tähden.
Eläinten valtakunnasta ei löydy parempaa metsästäjää.
Saalistajana gepardi on vertaansa vailla.
Muinaisessa Egyptissä tämä peto koulutettiin metsästämään.
Gepardi on säyseä otus.
Se kävisi melkein koirasta,
ja se jäljestääkin saalistaan vinttikoiran elkein.
Mutta kun on aika tappaa,
gepardista tulee kissa,
eikä siitä voi erehtyä.
Sitten on leopardi.
Rietas ja säälimätön tappaja,
Afrikan tasankojen pyöveli.
Isot kissat ovat vahva luonnonvoima.
Niiden tehtävänä näyttää olevan heikompien yksilöiden hävittäminen.
Sellaisina ne tunnetaan kaikkialla.
Pohjois-Amerikan valtias on puuma,
tai vuorileijona.
Tästä metsästäjästä on säädetty palkkio.
Salaperäinen puuma
elää vaistojensa varassa,
ja selviytyy, koska on kissa,
itsenäinen, neuvokas ja viisas.
Mutta saalistajista ainutlaatuisin
on Etelä-Amerikan kissa,
jaguaari.
Tämä on viidakkokissa.
Se on todellisen kissan perikuva.
Ylväydessä ja kauneudessa, määrätietoisuudessa ja voimassa
jaguaari pärjää muille.
Viidakkokissa elää syvällä Brasilian sademetsissä.
Se vaeltelee Amazonin altaalla,
joka on puoliksi tiheän kasvillisuuden peitossa.
Sen salainen paikka on ohjelmamme tapahtumapaikka,
ja saalistustavat ohjelmamme aihe.
Tämä on kertomus kaikkien aikojen mahtavimmasta metsästäjästä.
Puunlatvojen asukkaat pysyvät melko hyvin turvassa,
mutta maan tasalla asuvien on oltava alati valppaana.
Erityisesti pakoiksi kutsutut jyrsijät
ovat suuressa vaarassa.
Niiden määrä hupenee jatkuvasti,
sillä jaguaarille paka on sama
kuin hiiri on tavalliselle kissalle,
vapaata riistaa.
Aina kun jaguaari tappaa, apinat nimittelevät sitä,
tietenkin turvallisen matkan päästä.
Aratkin kantavat kortensa kekoon.
Mutta suuri kissa hoitaa hommansa
minkään häiritsemättä.
Tässä on salamurhaaja,
eikä jaguaari peittele sitä.
Jaguaarit elävät maapallon suurimmassa viidakossa.
Se on läpitunkematon,
ihmisellä ei ole sinne pääsyä.
Niinpä se pysyy viidakkokissan yksityisalueena.
Täällä on yli 30 000 erilaista kasvia,
enemmän kuin missään muualla.
Lähes joka päivä sataa.
Sademäärä lasketaankin jalkoina millimetrien sijaan.
Sen vuoksi kasvit kukoistavat.
Tämä on todellinen sademetsä.
Täällä kaikki on poikkeuksellisen suurta.
Palmut ovat kymmenien metrien korkuisia,
ne kohoavat kaiken muun yläpuolelle.
Orvokit kasvavat omenapuun kokoisiksi,
ja eräs ruusulajike jopa 45 metriä korkeaksi.
Viiniköynnökset ovat paksuja kuin puunrungot,
ja joka puolella villeinä kasvavat kukat
ovat ylimittaisia orkideoja.
Tässä luonnon kasvihuoneessa niitä ilmaantuu kaikkialle.
Eksoottisia muotoja ja värejä on loputtomasti.
Hiljaisissa lutakoissa lumpeenlehdet ovat pöydän kokoisia.
Ne peittävät veden vihreällä massalla.
Täällä risteilevät tuhannet nimettömät purot.
Yläpuolella kasvavien lehtien peitossa
ne virtaavat tuntemattomina.
Vain suurilla joilla
on omat nimensä.
Jotkut, kuten Iguaçú, muodostavat mahtavia vesiputouksia.
Nämä ovat Iguaçún putouksia
Brasilian ja Argentiinan rajalla.
Tämä maailmankuulu panoraama on vertaansa vailla.
Lähestyessään rotkon reunaa,
vesimassat syöksyvät 60 metriä usvan täyttämään kuiluun.
Iguaçú kulkee omaa reittiään,
mutta useimmat muut Brasilian joet
muodostavat verkoston, joka kuivattaa viidakkokissan alueen sydämen.
Sivujoet, kuten Madeira, Tapajós,
Xingu ja Branco,
muodostavat yhdessä suurimman joen,
Amazonin.
Rio Negron ja Amazonin yhtymäkohdassa
kaksi jokea virtaavat yhdessä
pitkän matkan alajuoksuun.
Amazonin virtaus on niin voimakas ja hiesu niin paksua,
etteivät kaksi virtaa sekoitu heti.
6 400 kilometriä pitkä ja 320 kilometriä leveä Amazon
kuljettaa mereen enemmän vettä
kuin mikään muu joki maailmassa.
Tiettyinä aikoina se myös tulvii
silmänkantamattomiin.
Amazonin varrella
on monimuotoista elämää,
mitä oudoimpia nisäkkäitä, lintuja ja matelijoita.
Koska tämä on viidakko, apinoita on kaikkialla.
Se ei olisi viidakko ilman niitä.
Niiden lisäksi on jättimäisiä liskoja,
jotka ovat kuin suoraan esihistorialliselta ajalta.
Sitten on outoja lintuja, ne ovat kuin mielikuvituksen tuotetta.
Sellainen on tukaani,
jonka nokka muistuttaa ylisuuren hummerin saksia.
Outo työkalu linnun suosimille siroille hedelmille.
Tässä viidakossa
vilisee yli 100 erilaista papukaijaa.
Useimmat ovat vihreänsävyisiä,
koska ne haluavat sulautua ympäristöön.
Mutta nämä linnut ovat toista maata.
Nämä ovat aroja,
papukaijojen muotitietoisia serkkuja,
jotka haluavat paistatella prameassa kauneudessaan.
Ehkä kaikkein suurenmoisin höyhenpeite
kuuluu ibis-perheelle.
Nämä ovat tulipunaisia ibis-lintuja, haikaraklaanin hienostuneita jäseniä.
Ne ruokailevat yksinäisyydessä näillä kätketyillä takamailla.
Joki kuhisee kaloja ja niiden saalistajia,
mutta ei saksinokan kaltaisia.
Linnulla on outo tapa lähestyä ongelmaa.
Se toivoo nappaavansa saaliin koskettamatta pintaa.
Sen täytyy varoa vain kahta asiaa:
vedenalaisia tukkeja ja vedenalaisia krokotiileja.
Eteläamerikkalainen krokotiili
on nimeltään jacarenkaimaani.
Sitä löytyy vain täältä päin maailmaa,
mutta se on tyypillinen krokotiili,
sillä se syö melkein mitä vain.
Joskus lintu ja matelija nähdään hämmästyttävän lähekkäin.
Molemmat tuntuvat tietävän toistensa rajat,
ja miten lähelle kannattaa mennä.
Jalohaikaroista viisaampi palaa omaan elementtiinsä
ja suuntaa muualle silloin, kun kaimaanit ovat maisemissa.
Yhden linnun paniikki aiheuttaa joskus ketjureaktion,
sillä kukaan ei voi tietää, milloin kaimaani valitsee uhrinsa.
Flamingojen suunnatessa taivaalle
panoraama voi olla kaunis ja vaikuttava.
Tämä on viidakkokissan maailma.
Tavallaan se on alkukantainen Eedenin puutarha
käärmeineen kaikkineen.
Se on outo ja aavemainen maailma,
ristiriitojen maailma,
jossa kaikkea on runsaasti, mutta silti nälkä ahdistelee.
Täällä elämä on kiireistä, kilpailuhenkistä,
jännittävää ja armotonta.
Pitää muistaa, että tämä on jalostamaton ja kesyttämätön viidakko,
missä vallitsevat luonnon lait.
Kuten kaikki kissaeläimet, jaguaarit ovat itsenäisiä
ja kulkevat mieluiten yksin.
Koska ne ovat paimentolaisia,
ne vaeltavat
satojen neliökilometrien alueella.
Partioidessaan
ne omivat tietyt metsästysmaat,
eivätkä sulata toisten jaguaarien tunkeilua.
Kun tavataan sattumalta,
eikä esittäydytä kunnolla,
syntyy varmasti tappelu.
Kamppailu näiden kissojen välillä,
kumpikin painaa noin 90 kiloa,
on rajua.
Torjuttuaan vihollisen viidakkokissa lepää hetken.
Se oli aikamoinen kamppailu,
mutta onneksi jaguaari selvisi ilman pysyviä vammoja.
Yhtäkkiä paikalle tulee kolmas jaguaari.
Kyllä, se on jaguaari,
vaikka sen turkki on tumma kuin viidakon yö.
Vaikka se näyttää epätavalliselta, tällainen musta yksilö
ei ole harvinainen.
Se on vain epätavallisen komea.
Tämä kaveri on suuri uros.
Ja asenteesta päätellen
se saattaa olla paikan uusi valtias.
126 kiloa raakaa voimaa.
Tällä kertaa viidakon valtiatar lienee kohdannut vertaisensa.
Mutta kamppailun edetessä
taistelupukarien asenne muuttuu.
Kohta on selvää, että totaalinen kiista
on muuttunut rakastavaisten nahisteluksi.
Nämä kaksi eivät vaikuta olevan lainkaan vihaisia toisilleen.
Tämä on rajua seurustelua,
jollaisesta kissat nauttivat.
Kun on liehitelty viidakon tyyliin,
tämä komea pari päättää jatkaa elämää yhdessä.
On kulunut aikaa. Tarkalleen ottaen 100 päivää.
Nyt viidakon valtiattaresta on tullut äiti,
jolla on perhe huollettavanaan.
Kaksi pentua ovat kuin ilmetyt vanhempansa,
toinen isänsä näköinen,
ja toinen kuin äitinsä pienoiskoossa.
Vaikka elämä viidakossa voi olla ajoittain rankkaa,
sillä on myös valoisammat puolensa.
Ja tällaisissa tilanteissa
viidakkokissa kykenee hellyyteen ja loputtomaan kärsivällisyyteen.
Nyt se on kumppani, suojelija ja opettaja,
joka on omistautunut pentujensa hyvinvoinnille.
Alusta alkaen jaguaarinpentu on kissa,
joka tuo varhaisessa vaiheessa ilmi luonteenomaisen uteliaisuutensa.
Se on myös varmaliikkeinen, tai ainakin yrittää olla,
ja kammoaa ajatusta puroon putoamisesta.
Pentu ei vielä tiedä sitä, mutta sen on totuttava veteen,
sillä ennen pitkää kaikkien viidakon asukkien on opittava uimaan.
Toisin kuin useimmat kissaeläimet, jaguaarit eivät kammoksu vettä,
ne tuntuvat jopa nauttivan siitä.
Emo haluaa varmistaa, että pennut oppivat pitämän siitä varhain.
Niinpä se viettää pentujen kanssa paljon laatuaikaa
uimapaikalla.
Nämä kätketyt purot ovat monien leikkipaikka,
mutta harvalla on samanlainen elämänilo
kuin tällä huolettomalla olennolla.
Tämä on Etelä-Amerikan saukko.
Se kulkee näillä suvannoilla, etsien seikkailuja,
kalastellen ja pitäen hauskaa.
Saukko on aina saukko,
ja tavoilleen uskollisena tämäkin tykkää leikkiä.
Melkein kenen kanssa vain.
Se häiritsee jopa vesisikojen kaltaisia juroja tyyppejä.
Yleisesti ottaen vesisika on saukon täydellinen vastakohta.
Leikkikaverina se ei ole hääppöinen.
Se on vakavamielinen, hidasliikkeinen ja mielikuvitukseton.
Se on maailman suurin jyrsijä,
Pohjois-Amerikan majavan serkku,
mutta sillä ei ole samanlaisia rakennustaitoja.
Vesisialle "leikki" merkitsee yksinoloa
ja vesikasvien mutustamista.
Saukon täytyy jotenkin purkaa energiansa.
Ja tarpeen vaatiessa se keksii itse omat leikkinsä.
Esimerkiksi "se meni tuonne",
jossa jahdataan omaa häntää.
Jos se löytää viidakkoköynnöksen, joka roikkuu matalalla,
se kehittää trapetsileikin, joka voi jatkua koko aamun.
Yhtäkkiä sen keskeyttää outo ääni.
Se tuntuu tulevan jättimäisestä kalasta,
jolla on jättimäinen hikka.
Nämä ovat ilmaa nieleviä arapaimoja.
Ne nielevät ajoittain ilmaa ja vapauttavat sen kidusten kautta.
Niiden röyhtäily kuuluu kauas.
Tässä piristystä tylsistyneelle saukolle:
röyhtäilevä kala.
Kokeneena kalastajana se on kiinnostunut periaatteen vuoksi.
Sille kuitenkin selviää, että kalat ovat tuplasti sitä isompia.
Arapaimat ovat sukua lohelle ja silakalle,
ja ne kasvavat jopa kaksimetrisiksi.
Tulvien vuoksi ne jäävät joskus loukkuun
näihin maan ympäröimiin lammikoihin,
jolloin uimatilaa on vähän.
Varsinkin kun se on jaettava ilkikurisen saukon kanssa.
Nyt kuvaan astuu todellinen tuoreen kalan ystävä,
joka pystyy ehkä tekemään jotain näille hirviöille.
Ensin se yrittää tavallista tapaa: se tökkii niitä käpälällään
näyttäen samalla
ylisuurelta kissanpennulta kultakalalammen vieressä.
Mutta jos haluaa saada kalaa,
pitää olla valmis kalastamaan.
Kaksimetrinen kala vastaan 2,5-metrinen jaguaari.
Jonkin aikaa tilanne näyttää tasaiselta.
Oli palkkio sitten kalaa, lintuja tai lihaa, jaguaari ei luovuta.
Se jahtaa ja jahtaa, ja on ennen kaikkea itsepintainen.
Lopulta uupunut arapaima on nujerrettu,
ja siitä tulee hieno kalapäivällinen viidakkokissan perheelle.
Päivien kuluessa hitaasti
pienistä viidakkokissoista tulee vähän rohkeampia,
vähän itsenäisempiä.
Pian ne ovat valmiita metsästämään itsenäisesti.
Nyt ne on vieroitettu, ja ne ovat valmiita syömään lihaa.
Nämä pennut ovat luonnonlahjakkuuksia metsästyksessä.
Kaikki tapahtuu vaistomaisesti,
sillä näillä pikku veijareilla metsästys on verissä.
Kuten kaikkia kissoja, linnut kiehtovat myös niitä.
Erityisesti nämä heleänväriset viidakon linnut.
Kun ne havaitsevat papukaijaparven,
ne luulevat iskeneensä kultasuoneen.
Ne eivät voi epäonnistua.
Mutta retkikunnan johtaja tekee pienen virheen.
Ensimmäinen virhe.
Mutta sillä tavalla oppii. Ja niin jatketaan.
Tässä on heidän ikäisensä veijari,
ja sekin vasta opettelee tavoille.
Näyttää siltä, että sekin yrittää tehdä ensimmäisen virheensä.
Jos se päästää nyt irti,
alhaalla olevat pennut saavat sen heti kiinni.
Viimein äiti saapuu, eikä hetkeäkään liian aikaisin.
Kiihdyksissään se melkein pudottaa poikasen itse.
Jonkin nappaaminen
on oletettua vaikeampaa.
Niiden jalkoja särkee jo. Ne ovat kuumissaan ja väsyneitä.
Viimein ne päättävät antaa isän hoitaa kaiken.
Ne lepäävät hetken ja antavat isän tuoda jotain kotiin myöhemmin.
Nyt kun on perhe elätettävänä, vanhemmat metsästävät yhdessä.
Jos yksikin jaguaari on tappava,
kaksi on luonnollisesti katastrofi.
Niiden lempisaalis, eläin, jota ne metsästävät jatkuvasti,
on eläin nimeltä tapiiri.
Tapiiri on sarvikuonon serkku ja kaukaista sukua hevoselle.
Kuonosta päätellen
siinä voi olla elefanttiakin.
Se on puhtaasti kasvissyöjä ja täysin harmiton.
Mutta juuri koska se on hyvin syönyt ja lihava,
se on niin houkutteleva saalis viidakkokissoille.
Täysikasvuisena se on pienen aasin kokoinen
ja painaa 200-300 kiloa.
Kissaperheelle siinä voi olla syötävää viikoksi.
Tapiirit viettävät paljon aikaa
viilentäen itseään uimapaikoilla.
Jaguaarit tietävät tämän, ja tarkistavat nämä paikat päivittäin.
Hyvä yritys, mutta ei riittävän hyvä.
Kerrankin viidakkokissat jäävät nälkäisiksi.
Tai ehkeivät sittenkään.
Täältä tulee porsaankyljys kavioilla.
Tämä on napasika eli viidakon villisika.
Se on todella vaarallinen eläin.
Tämä kaveri vaatii kovia otteita.
Mutta viidakkokissoille pieni riski tuo vain vähän lisäjännitystä.
Tämän kaverin nujertaminen vaatii strategian ja vähän tiimityötä.
Naaras aloittaa tärkeimmän työn
vetämällä sian huomion itseensä.
Näin kumppani voi hyökätä takaapäin,
ja ne kaatavat eläimen viimein.
On yhä ilmeisempää,
että viidakon turvallisin paikka on ylhäällä puissa.
Jos kaikki lajit eläisivät maan pinnalla
viidakkokissojen ulottuvilla, pian ei olisi mitään jäljellä.
Tämän uhkan ehkäisemiseksi
muilla eläimillä on erityistaitoja.
Yksi taidokkaimmista
on tämä puunlatvoissa liikkuja.
Tämä on kierteishäntämuurahaiskarhu.
Se elää käytännössä muurahaisilla ja termiiteillä.
Tätä perusruokaa on helposti saatavilla puunlatvoissa,
ilmassa olevissa muurahaiskeoissa eli termiittikeoissa.
Vuosisatojen aikana kehittyneillä vahvoilla kynsillä
se tuhoaa termiittikaupungit
ja kahmaisee karkulaiset näppärällä kielellään.
Koska se työskentelee korkeuksissa,
tällä muurahaiskarhulla on oma turvalaitteensa,
herkkä tarttumahäntä,
joka pitää paremmin kuin yksikään käsi.
Muurahaiskarhujen keskuudessa tämä on klassinen taisteluasento,
etujalat levällään kuin odottaen hyökkäystä.
Mutta tälle toiminnalle on perustelunsa,
sillä tässä asennossa terävät kynnet ovat valmiina,
ja ne voivat olla tappavat.
Tässä on kyse perheriidasta,
eikä edes kovin vakavasta.
Kyse oli arvojärjestyksestä, kuka antaa tietä kenelle.
Kun ne joutuvat vastakkain,
ne päättävät ratkaista asian kunniallisesti.
Niin ne eroavat happamina.
Jossain suhteissa
muurahaiskarhut ovat viidakon oudoista otuksista oudoimpia.
On hämmästyttävää, että joku elää pelkillä hyönteisillä,
varsinkin kun on kyse tämän kokoisesta eläimestä.
Tämä on jättiläismuurahaiskarhu, heimon suurin.
Sen päivittäisen muurahaisannoksen
voisi laskea busheleina.
Sen kieli on pitkä ja vetreä
ja tahmean aineen peittämä.
Se tunnustelee pienimmätkin raot ja halkeamat,
jolloin muurahaisten on mahdotonta paeta.
Yleisesti ottaen muurahaiskarhuilla ei ole vihollisia.
Ainoa eläin, joka ahdistelee niitä,
kuten arvata saattaa, on viidakkokissa.
Kuten jokainen kissaeläin, myös jaguaari on utelias.
Jos jokin liikkuu, sen täytyy tietää, mistä on kyse,
vaikka vain hauskuuden vuoksi.
Itsepuolustuksessa muurahaiskarhu ottaa taisteluasennon
ja pitää terävät kynnet valmiina.
Ajoittain siitä tulee hyökkääjä,
joka jahtaa ahdistelijaansa.
Kun se havaitsee pakomahdollisuuden, se suuntaa joelle
ja laittaa vesiesteen itsensä ja kissan välille.
Jaguaaria ei huvita niin pitkä matka,
joten se päästää uhrin menemään.
Kaiken rasituksen jälkeen muurahaiskarhu tarvitsee lepoa.
Ennen makuulle asettumista se levittää
improvisoidun sohvan viidakon lattialle.
Sitten se kiertää paikan ja viimein kaartaa sänkyyn.
Vaikka metsästysongelmat ovat viidakkokissalle jokapäiväisiä,
sen täytyy usein jättää ne jatkaakseen pentujensa koulutusta.
Aikanaan ne ottavat sen paikan,
ja siksi niiden täytyy tuntea viidakon oudot tavat.
Nyt seuraa pentujen oudoin oppitunti.
Miten kohdata pahin vihollinen.
Pentujen pitää oppia esityksestä monia asioita,
ja yksi niistä on tämä:
on tärkeää tietää, milloin lähestyä ja milloin perääntyä.
Ja milloin kutsua apujoukkoja.
Isot kissat näyttävät herättäneen kokonaisen jacarenkaimaanien pesän,
ja nyt olisi valittava sopiva uhri.
Tässä on varteenotettava ehdokas.
Kissa vastaan krokotiili,
taistelu ikuisuuden soilla.
Kissalla on puolellaan älykkyys ja oveluus.
Krokotiililla raaka voima ja tappajan vaisto.
Kissan ongelma on yksinkertainen, mutta ei helppo.
Kuinka päästä murhaavien hampaiden ohi?
Juttu hoidetaan yksinkertaisesti ja tehokkaasti.
Hukuttamalla.
Niin menehtyy amfibinen lisko, joka vainoaa viidakon soita.
Jälleen jaguaarit voittavat, koska eivät tunne pelkoa.
Viidakon metsästäjien on pakosta tehtävä töitä saaliinsa eteen.
Muille ruoka tulee vaivatta.
Kasvissyöjille viidakko tarjoaa runsaan pitopöydän
kaikkine herkkuineen vapaasti käytettäväksi.
Erityisesti monille apinalajeille löytyy paljon syötävää.
Sellaista on apinoiden elämä.
Syödään, nukutaan,
syödään, nukutaan.
Välissä tehdään mahdollisimman vähän töitä.
Toisinaan tietenkin
kannattaa tarkkailla viidakkokissaa.
Jos se on siellä, minne kuuluu, ja itse on siellä, minne kuuluu,
siestaa ei häiritä.
Jos ruoan ja levon jälkeen tuntuu, että energiaa olisi jälleen,
on kävelylenkin aika.
Apinoille
se merkitsee nopeaa 400 metrin matkaa puunlatvojen valtateillä.
Jos apina on hyvin kunnianhimoinen, sen kuntotreeniin
voi kuulua muutama nopea liike viidakon trapetsilla.
Näillä hämähäkkiapinoilla on oma tasapainoaistinsa
ja tarttumahäntä, joka korjaa mahdolliset virheet.
Yhtäkkiä jostain ilmestyy kuningasboa.
Apinoille tulee siis vakava paikka.
Boa on yksi suurimmista kuristajakäärmeistä,
joka elää Brasilian viidakoissa.
Vaikka se ei ole myrkyllinen, se on äärimmäisen vaarallinen.
Se kuristaa saaliinsa jännittämällä lihaksiaan,
jos saa jotain napattua.
Apinoiden onneksi boa matelee hitaasti.
Mitä suurempi, sen hitaampi.
Vaatii jonkin verran aikaa
raahata 300 paria kylkiluita tiettyyn paikkaan.
Mutta boa tarvitsee vain yhden hyvän aterian kuussa,
joten sillä on hyvin aikaa väijyä.
Tästä syystä se makaa puun oksalla,
jäljitellen sitä.
Kun se jähmettyy paikoilleen,
sitä on vaikea havaita täplien vuoksi.
Apinat tosin näkevät sen. Ei epäilystäkään.
Ja ne tietävät tarkalleen, mitä tehdä
ja mitä ei.
Nämä ilkikuriset olennot ottavat hämmästyttäviä vapauksia.
Tämä on apinan tapa elää veitsenterällä.
Kyllästyttyään leikkiinsä, apinat häipyvät nopeasti.
Ne ovat päättäneet, etteivät kuulu boan pitopöytään tässä kuussa.
Tässä uutta hauskaa,
kaksi tukaaninpoikasta.
Ne eivät osaa lentää eivätkä tapella.
Joskus apina on kuin tuhma lapsi,
ilkikurinen, ei pahansuopa.
Kuin lapsen, jolla on uusi lelu, sen pitää ottaa asiasta selvää,
vaikka sitten rikkomalla.
Mitä tulee pulaan joutumiseen, apinoilla on serkkuja,
jotka ovat siinä myös hyviä.
Nämä ovat niin sanottuja lähiapinoita,
silkkiapinoita ja tamariineja.
Ne näyttävät jakavan heimon yleiset taipumukset
sekaantua toisten asioihin.
Niiden joukossa on muutama outo yksilö,
kuten tämä.
Viiksekäs tamariini.
Ei se voisi muuta ollakaan.
Sitten on sukulainen nimeltä leijonamarmosetti,
joka on nimetty värin, ei koon tai rohkeuden mukaan.
Sitten on tukkamarmosetti,
jolla on karvoja korvissa.
Tämä on silkkimarmosetti, perheen valkoinen jäsen.
Lopuksi idioottiserkku,
jota voisi kutsua vähäjärkiseksi marmosetiksi.
Se tykkää leikkiä käärmeillä.
Tässä tapauksessa smaragdiboan kanssa.
Sekin on kuristajakäärme,
ei myrkyllinen, mutta ei paras leikkikaverikaan.
Uhkarohkeudesta joutuu aina maksamaan.
Jos tekee itsemurhan, viidakko mukautuu nopeasti.
Huolen ja sekasorron yläpuolella
asuu laji, jonka elämä on yksinkertaista ja rauhallista.
Sille eivät sovi jatkuvat hermoja raastavat kriisit.
Elämänmeno on hidasta ja rauhallista,
sillä juuri sellaisia nämä otukset ovat:
hitaita laiskiaisia.
Laiskiainen viettää koko elämänsä riippuen jossain.
Ei siksi, että se haluaisi,
vaan koska se ei osaa muuta.
Se on niin tottunut tähän nurinkuriseen olotilaan,
ettei se osaa kävellä nelinkontin.
Maassa oleva laiskiainen
on pahimmassa ahdingossa.
Kun se pystyy kiipeämään takaisin puihin,
se on elementissään.
Tämä ei ole mikä tahansa vanha puu,
sillä tälle lajille kelpaa ravinnoksi
vain muurahaispuun lehdet ja siemenet.
Rajattu ruokavalio pitää sen rajatulla alueella.
Laiskiaiselle tämä ei kuitenkaan ole ongelma.
Se ei ollut menossa mihinkään.
Vaikka se yrittäisikin, se ei pääsisi pitkälle,
sillä pelkkä kadunylitys vie siltä koko päivän.
Täältä tulevat taas kiusanhenget.
Laiskiaiset ärsyttävät jostain syystä näitä valkonaamaisia vintiöitä.
Ehkä siksi, että ne ovat vallanneet apinoiden lempipuun.
Tavallisesti laiskiaiset eivät astu veteen,
mutta sinne joutuessaan
ne osaavat uida kuin kuka tahansa.
Ne voisivat tosin vähän nopeuttaa tahtia.
Nyt anakonda on niiden polulla.
Tämä on kuningasboan vedessä elävä versio,
kaksi kertaa vaarallisempi kaikille tasalämpöisille.
Nyt ne ovat melkein turvassa.
Viimein äidinrohkeus ja sinnikkyys voittavat
jopa fyysiset puutteet.
Laiskiaisten ja apinoiden vihanpito on ikiaikaista.
Ahdistelua, joka ei ikinä lopu.
Apinat ovat niin fiksuja, ja laiskiainen niin avuton,
että ne saavat suurta riemua aina voidessaan nöyryyttää sitä.
Jos on olemassa altavastaaja,
laiskiaisrukka on sellainen.
Ennen pitkää apinat kuitenkin menettävät mielenkiintonsa uhriin.
Ne hylkäävät sen yhtä nopeasti kuin ottivat silmätikuksi.
Hetken kuluttua selviää miksi.
Kaksi uteliasta katsojaa
on lumoutunut tapahtumista.
Yrittäessään epätoivoisesti löytää valttia,
laiskiainen yrittää ainoaa tietämäänsä temppua.
Laiskiainen pitää henkensä edestä kiinni.
Kissan tilanne on sama.
Jaguaari huolestuu
epävarmuuden tunteesta.
Puunhaara saattaa pettää, ja alas on pitkä matka
jopa eläimelle, joka osaa laskeutua taidokkaasti.
Sitkeälle laiskiaiselle
tarjoutuu hatara tilaisuus.
Mahdollisuudet ovat pienet, mutta sen kannattaa yrittää.
Kerrankin mahtava viidakkokissa on päihitetty.
Ei voimalla tai paremmilla reflekseillä,
vaan lujilla hermoilla.
Siten heikompi selviää hengissä.
Jaguaari ottaa tappionsa tyynesti.
Niin on tapahtunut aiemmin ja tapahtuu varmasti toistekin.
Naaras unohtaa pian koko jutun ja liittyy perheensä seuraan.
Tätä se ei voi jättää huomiotta.
Tämä kuningasboa
on valmiina iskemään.
Boa ei pure tappoaikeissa, vaan saadakseen saaliinsa kiinni.
Napattuaan saaliinsa
se kietoutuu nopeasti uhrinsa ympärille.
Sen tajuava emojaguaari ryhtyy tappoiskuun.
Se kunnioittaa käärmettä, mutta ei pelkää sitä.
Se on kohdannut käärmeitä ennenkin.
Se tietää olevansa turvassa
pysytellessään etäällä.
Yhteenoton jälkeen
emojaguaari päättää tehdä toisen iskun.
Ensin sen on vietävä pentunsa turvaan.
Sitten se ryhtyy vaaralliseen tehtävään.
Kissa huomaa matelijan luikerrelleen puunoksalle.
Se iskee käärmettä kuin nyrkkeilijä
yrittäen saada boan pään esiin.
Heikko kohta on kaulassa käärmeen pään takana.
Jaguaarin on vain osuttava siihen.
Maan tasalla käärmeellä on etulyöntiasema.
Sen on nyt helpompi yrittää uutta iskua.
Tämä tilanne vaatii yhteistyötä.
Jaguaarin kumppani astelee apuun.
Hyökkäys tulee kahdelta puolelta, ja käärme yrittää perääntyä.
Tämä taktiikka närkästyttää jaguaaria entisestään.
Se on päättänyt saattaa nahinan päätökseensä.
Tämä hirviö ei pääse pälkähästä.
Ei, jos jaguaari saa päättää.
Pystyykö 90-kiloinen jaguaari taltuttamaan 130-kiloisen käärmeen?
Tämä on siitä kiinni.
Matelija pääsee viimein voitolle,
ja taistelu siirtyy käärmeelle mieluisalle tantereelle.
Jokaisella eläimellä on viimeinen keinonsa.
Tämä on käärmeen keino.
Se houkuttelee vihollisen syvälle ja iskee mutavedessä.
Useimmat eläimet arvaisivat vaaran
ja harkitsisivat ansaan astumista.
Jaguaari ei.
Se ei välitä vaarasta.
Sen veri kiehuu, ja se on tosissaan.
Se lähtee matelijan perään.
Yhtenä kurjana hetkenä
kissaeläin on vähällä tukehtua.
Sen kumppani tulee apuun.
Ennen kuin se ehtii apuun,
urosjaguaari pääsee irti kuristusotteesta.
Nyt vihollinen on taas kuivalla maalla.
Vahvuudestaan huolimatta
käärme alkaa osoittaa väsymisen merkkejä.
Sen liikkeet ovat velttoja, ja refleksit hitaita.
Nyt se voi vain yrittää suojella herkkää päätään.
Lopulta kuolema koittaa.
Kammottava matelija makaa velttona ja elottomana.
Voitettuaan vihollisen jaguaarit jättävät sen rauhaan.
Pian koko tapaus on unohdettu.
Viidakkokissoille se oli osa päivän kulkua.
Siinä ei ollut mitään tavatonta.
Olemme syventyneet viidakkokissojen maailmaan.
Niiden seikkailut osoittavat
niiden olevan kaikista kissoista kissamaisimpia.
Ne elävät ainutlaatuista elämää
ainutlaatuisella elinalueella.
Viidakko on erikoisten eläinten koti ja turvapaikka.
Hetken aikaa
saimme tarkastella myös näitä eläimiä.
Näimme muurahaiskarhun erikoisessa takissaan.
Tapiirin uhmaamassa jokien vaaroja.
Voittamattoman laiskiaisen ja sen hassun poikasen.
Kirjavat linnut värikkäine höyhenpeitteineen.
Hiljaa saalistaan odottavat matelijat.
Ja muinaisen jacarenkaimaanin,
joka väijyy vedessä kuin viidakon sielu.
Nyt trooppiset sateet hukuttavat viidakon alleen
tuoden hetkeksi rauhan.
Rauha on kuitenkin vain väliaikaista.
Niin kauan kuin jaguaari on vallassa,
viidakon elämä pysyy jännittävänä ja vaarallisena.
Sellainen on saalistajan elämäntapa.
Ja kaikista maailman eläimistä
juuri viidakkokissan elämäntapa.
Loppu
Tekstitys: Irmeli Rapio