Blant verdens husdyr,
har katten lenge vært menneskets venn og ledsager.
Forbindelsen er gammel og verdsatt,
reflektert i gamle kulturers kunst
og symboler fra for lengst glemte dynastier.
Til tross for all tiden i siviliserte kretser
har katten aldri gitt slipp på sin villmarkens levemåte.
Får han muligheten, vil tamkatten uten tvil gå tilbake
og bli en stillfaren jeger igjen.
Til tross for at mangel på øvelse har ført til at gamle teknikker er glemt,
er hans naturlige instinkter uendret.
Og for huskatten
vil menneskers gjestfrihet alltid være en trygghet om han feiler.
For hans ville slektninger derimot, er det ingen skål med melk å finne.
Av nødvendighet, må villkattene klare seg selv.
Så deres jaktferdigheter er i høyeste grad skjerpet.
Og her er alle katter like.
Tigeren er ikke annet enn en enorm stripete katt.
Den bever seg med samme eleganse
og jakter byttet sitt med den samme kalkulerte listigheten.
Kanskje er det fordi man aldri har dominert denne arten
at kattene alltid har blitt sett på med beundring og respekt.
Så lenge menneskenes historie har vært kjent,
har man hedret den største katten av alle, løven.
I alle oldtidens kulturer,
har løven tjent som et symbol på kongelighet og makt.
I naturens kongedømme spaserer løven med fornem prakt,
en ekte dyrenes konge.
Nesten alle de store kattene kunne ha båret løvens krone,
for de er alle kjente for sitt mot, sin intelligens og sine krefter.
Det finnes ikke bedre jegere i hele dyreriket.
Geparden er en uovertruffen jeger.
I det gamle Egypt ble faktisk geparden trent opp til jakt.
Geparden er et medgjørlig vesen.
Faktisk kan den nesten tas for en hund,
og akkurat som greyhounden den ligner på, løper de byttet i senk.
Når det skal drepes derimot,
blir geparden en katt,
og kan aldri forveksles med noe annet.
Leoparden er en annen å regne med.
En vilter og nådeløs drapskatt,
den afrikanske slettens bøddel.
Den store katten er en sterk naturkraft.
Det kan virke som at deres oppgave er å rense ut alle andre veikere arter.
Og i den rollen er de er kjent på alle kontinenter.
I Nord-Amerika er stammesjefen pumaen
eller fjelløven.
Her er en jeger med en pris på hodet sitt.
Unnvikende og mystisk
lever pumaen etter egen skarpsinn
og overlever bare fordi han er en katt,
selvstendig, oppfinnsom og smart.
Men av all disse byttejegerne,
er katten i Sør-Amerika den mest unike,
jaguaren.
Dette er jungelkatten.
Her er selve essensen av det som utgjør en virkelig katt.
Med sin ynde og skjønnhet, utholdenhet og kraft
overgår jaguaren alle andre av sitt slag.
Jungelkatten lever dypt inne i Brasils regnskoger.
Den streifer omkring i det store Amazonbassenget,
et halvt kontinent dekket av tett vegetasjon.
Dens hemmelige domene er scenen i vår True-Life Adventure,
og dens rovatferd, er temaet vårt.
For dette er historien om den største jegeren av dem alle.
Skjønt tretopp-beboerne er relativt trygge,
må de som bor på skogbunnen være konstant på vakt.
Blant disse finner vi de bittesmå gnagerne kalt pakaer,
som er tilbøyelige til å lide de største tapene.
Antallet av dem faller nesten konstant,
for fra naturens side er pakaene for jaguaren
det en vanlig mus er for en vanlig katt,
alltid lovlig vilt.
For hvert drap jaguaren begår, kaller apene navnet hennes,
fra trygg avstand selvfølgelig.
Og araene kaster ut sine egne kallenavn.
Men den store katten fortsetter med sin dødelige oppgave
uanfektet og uforstyrret.
Hennes karrieren er henrettelser,
og hun foregir seg ikke at det burde vært annerledes.
Jaguaren lever i den største jungelen på jorda.
Den er ufremkommelig og ugjennomtrengelig,
en naturlig barriere til mennesket og alle hans gjerninger.
Så det forblir jungelkattens eksklusive domene.
Omtrent 300 000 plantearter vokser her,
mer enn noe annet sted.
Det regner nesten hver dag, hele året.
Faktisk måles det i fot istedenfor cm.
Og dette er grunnen til den frodige vegetasjonen.
Dette er en ekte regnskog.
Dens særegne karaktertrekk er at alt gror til usedvanlig størrelse.
Palmetrærne skyter hundrevis av fot opp i luften,
og tårner over alt annet.
Planter som er teknisk sett er fioler, vokser seg store som epletrær,
og en roseart når en høyde på 45 meter.
Lianene er tykke som trestammer,
og villblomstene som springer ut på hver side
er enorme orkideer.
I dette naturlige drivhuset, finnes de over alt,
en endeløs overflod av eksotiske former og farger.
I stille vann vokser vannliljebladene seg store som bordplater,
og dekker vannet med et underlig grønt dekke.
Dette er et landområde med tusenvis av navnløse bekker.
Nesten bortgjemt av hengende bladverk,
går de sin egen vei, uutforsket, ukjent og umerket på noe kart.
Bare de store elvene
kan utmerke seg med et navn.
Og noen, slik som elven Iguaçú, skaper fantastiske fossefall.
Dette er Iguazúfallene
på grensen mellom Brasil og Argentina.
Dette panoramaet er verdensberømt og kan matche ethvert i størrelse.
Når vannet når kanten,
faller vannet 60 meter ned i den tåkefylte kløften nedenfor.
Iguaçú drar videre, uavhengig av elvenes hovedstrøm,
men de fleste andre elver i Brasil
danner et enormt nettverk som drenerer hjertet av jungelkattens domene.
Sideelver, slik som Madeira, Tapajós,
Xingu og Branco,
kombinerer sine elveløp for å skape den største elven av alle:
Amazonas.
Der Rio Negro møter Amazonas,
er de to elvene i stillstand
for en betydelig distanse nedstrøms.
Amazonas' strøm er så kraftig og slammet så tykt
at de to strømmene ikke blander seg umiddelbart.
Med en lengde på 6000 km og en bredde på rundt 300 km ved munningen,
fører Amazonas mer vann til havet
enn noen annen elv i verden.
I perioder av året vil den også gå over sine bredder
og skaper en flom som rekker så langt øyet kan se.
Langs Amazonas' bredder
vrimler det av fargerike og ulike livsformer:
pattedyr, fugler og reptiler som er blant de underligste i naturen.
Siden dette er jungelen, finnes det aper overalt.
Det ville vel neppe vært en jungel uten dem.
Men i tillegg finnes det enorme øgler
som virker som en avatisme til en prehistorisk fortid.
Så er det de rare fuglene, som fantasivesener.
Slik som tukanen
hvis nebb ligner klørne til en enorm hummer.
Så visst en merkelig utrustning for de delikate fruktene han liker.
Jungelen myldrer av papegøyer
med sine 100 forskjellige arter.
De fleste av dem er kledd i grønt
og foretrekker å gå i ett med omgivelsene.
Men her er fugler med en ganske annen fjærdrakt.
Dette er araene,
papegøyenes klesbevisste slektning
som liker å skille seg ut i sin prangende skjønnhet.
Kanskje de mest briljante fjærene av alle
tilhører ibisfamilien.
Dette er rødibiser, høflige medlemmer av storkeklanen.
De spiser i uforstyrret ensomhet langs disse skjulte vannveiene.
Elven myldrer av fisk og fiskere,
men ingen så uortodoks som saksenebben.
Denne fuglens tilnærming til problemet er så visst en underlig en.
Han håper på fangst uten å berøre vannflaten.
Det er bare to ting han må være forsiktig med.
Trestokker under vann og krokodiller under vann.
Den søramerikanske versjonen av krokodillen
kalles jacaré, eller noen ganger kaiman.
En særegen art typisk for denne delen av verden,
men den er fortsatt en typisk krokodille
i sin glupske vane med å spise omtrent alt.
Noen ganger kan fugler og reptiler omgås i oppsiktsvekkende nærhet.
Alle ser ut til å kjenne grensen til de andres ferdigheter
og hvor langt man kan gå i forhold til tilfeldighetenes lover.
De klokeste blant hegrene, vil returnere til sitt eget element
og forflytte seg når jacarér er i nærheten.
Panikk hos én fugl kan av og til igangsette en kjedereaksjon,
for ingen kan vite når en jacaré vil gå for byttet sitt.
Når flamingoene tar til vingene,
kan panoramaet bli underlig vakkert og imponerende.
Dette er jungelkattens verden.
På en måte er det en primitiv Edens hage,
komplett med slanger.
Det er en merkelig og skummel verden,
en verden av paradokser,
hvor mangfold råder, men hvor likevel sult forfølger.
Livet her er hektisk, med tøff konkurranse,
spennende og grufullt.
Følgelig må vi huske at dette er jungelen, rå og utemmet,
hvor alle styres av naturens lover.
Som alle katter er jaguaren reservert og selvstendig,
og foretrekker å vandre alene.
Og siden de er nomader,
vil streifingen ofte føre dem
over landområder på hundrevis av kilometer.
På veien
kan de komme til å adoptere en spesifikk jaktgrunn som sin egen,
og føle en bitter motvilje mot forstyrrelser fra andre jaguarer.
Så når et tilfeldig møte skjer,
uten passende introduksjon og presentasjon av identifikasjon,
er en kamp uunngåelig.
En kamp mellom disse kattene,
hver med en vekt på rundt 90 kg,
er en brutal og grusom affære.
Når fienden er bekjempet, tar jungelkatten en liten hvil.
Det var en livlig strid mens den varte,
men heldigvis kom hun gjennom uten varig skade.
Plutselig dukker en tredje jaguar opp.
Ja, det er en jaguar,
selv om pelsen er svart som jungelnatten.
Så uvanlig han måtte virke, er et svart eksemplar som dette
faktisk ikke sjeldent.
Hvis noe er uvanlig, så er det at han er uvanlig vakker.
Denne karen er en stor hann.
Og etter holdningen hans å dømme,
kan han godt være den som overtar territoriet.
Hundre og tjueseks kilo med kamputrustning.
Denne gangen ser det ut til at frøkenen har møtt sin match.
Men etter som kampen utarter seg,
begynner de stridslystne å endre seg.
Med ett er det klart at det som startet som en full krangel
har gått over til en romantisk kjekling.
Det virker som at disse to slett ikke er sinte på hverandre.
Dette er et slags romantisk basketak,
slik som katter liker det.
Og så, begge forført og vunnet på ekte jungelmanér,
er det vakre paret enige om å forsette livet sammen.
Tiden har gått. Ett hundre dager for å være presis.
Og nå har vår jungelfrøken blitt mor
med en familie å ta vare på.
De to kattungene er små kopier av sine foreldre,
den ene lik sin far,
og den andre en identisk gjengivelse av moren sin i miniatyr.
Selv om jungellivet til tider kan være svært tøft,
finnes det slike stunder da livet har en lysere side.
Og ved slike anledninger
kan jungelkatten være vennlig og uendelig tålmodig.
Nå er hun en ledsager, beskytter og lærer,
viet til ungenes velferd.
Fra begynnelsen er jaguarungene som katter flest,
de viser tidlig nysgjerrigheten som er så typisk.
Han er stødig på beina også, eller prøver etter beste evne
og avskyr ideen om å falle i elva.
Han vet det ikke enda, men han må bli vant til vannet,
for før eller senere må alle som bor i jungelen lære å svømme.
I motsetning til de fleste katter, misliker ikke jaguaren vannet,
faktisk ser de ut til å nyte det.
Og moren ivrer etter å få ungene til å like det tidlig.
Derfor tilbringer hun mange fine timer med dem
i svømmekulpen.
Disse bortgjemte elvene er lekeplass for mange jungelbeboere,
men ingen ser ut til å ha så mye glede av livet
som denne sorgløse skapningen.
Dette er den søramerikanske oteren.
Han valfarter disse mystiske vannveiene på leting etter eventyr,
fanger en fisk i ny og ne og gjør det han kan for å more seg.
En oter er en oter, uansett hvor man finner den,
og arten sin tro, elsker denne å leke.
Med hvem betyr ingenting.
Han kan til og med plage en såpass sløv fyr som flodsvinet.
Flodsvinet er oterens rake motsetning.
Som lekekompis er han dønn kjedelig,
sindig, langsom og fantasiløs.
Han er verdens største gnager,
og en slektning av den nordamerikanske beveren,
men uten beverens talent som bygningsingeniør.
For et flodsvin betyr "leke" å dra på egen hånd
og rolig knaske på vannplanter.
Et oter må kvitte seg med sin voldsomme energi på et vis.
Og om nødvendig vil han finne opp spill han kan spille selv.
For eksempel finnes det en "han dro den veien"-lek
som innebærer å fange sin egen hale.
Hvis han finner en liane hengende over vannet,
lager han en trapesnummer som kan vare hele morgenen.
Plutselig blir han avbrutt av en merkelig lyd.
Det virker å komme fra en kjempestor fisk
med et anfall av kjempestor hikke.
Dette er en luft-rapende art som kalles pirarucu.
De svelger luft jevnlig og slipper den ut gjennom gjellene sine,
og rapingen kan høres nesten en kilometer unna.
Her er noe som kan more en oter som kjeder seg,
en rapende fisk.
Som veteran i å fange fisk, er han begeistret av prinsipp.
Han oppdager derimot at disse er dobbelt så store som ham.
Pirarucuene er beslektet med laksen og silda
og kan bli opp til to meter lange.
Noen ganger, på grunn av flommene,
fanges de i slike lukkede vann
og svømmeplassen blir rimelig begrenset.
Spesielt om de må dele den med en rampete oter.
På scenen entrer nå en stor fan av fersk fisk,
og han er kanskje stor nok til å gjøre noe med disse monstrene.
Først tar han en standard tilnærming, og dytter på dem med poten sin,
og han ser ut
som en kjempekattunge ved siden av en gullfiskdam.
Men om du virkelig vil fange fisk,
må du være forberedt på å fange den.
En to meter fisk versus en enda litt større jaguar.
For en stund, er det nesten en jevn kamp.
Uansett pris, fisk, fugl eller kjøtt, er ikke jaguaren en som gir opp.
Han jager og jager og gir seg ikke.
Og til slutt er den utkjørte pirarucuen overmannet,
for å bli en fin fiskemiddag for jungelens kattefamilie.
Etter hvert som later dager går,
blir de yngre jungelkattene litt modigere,
litt mer selvstendige.
Og snart er de rede til å jakte litt på egen hånd.
Nå er de avvent og er klare for en kjøttdiett.
Katteungene tar til seg jaktens kunst helt naturlig.
Alt kommer instinktivt,
for med disse små fyrene, ligger jakten i blodet.
Som med alle katter, er de merkelig fascinert av fugler.
Spesielt disse flerfargede jungelfuglene.
Når de oppdager en flokk med parakitter,
regner de med at de har vunnet i lotto.
Med så mange å prøve seg på, kan de vel ikke feile.
Men ekspedisjonens leder gjør en liten feil.
Vel, feil nummer én.
Men det er visstnok slik man lærer. Så de fortsetter.
Her er en liten kar omtrent på deres egen alder,
og tydeligvis like ny til verdens prinsipper.
Det ser ut til at han også prøver å begå sitt første mistak.
Hvis han slipper nå,
vil kattungene nedenfor med sikkerhet fange ham idet han treffer bakken.
Til slutt kommer moren, og ikke et sekund for tidlig.
I opphisselsen er hun nære ved å miste babyen selv.
Virksomheten med å fange noe
ser ut til å være vanskeligere enn de trodde.
Føttene deres gjør allerede vondt. De er varme og trøtte.
Og til slutt bestemmer de seg for å overlate saken til faren.
De vil hvile litt og la ham bringe noe hjem senere.
Nå som det er en familie å ta seg av, jakter foreldrene som et team.
Hvis én jaguar er dødelig,
følger det naturlig at to kan være katastrofalt.
Favorittbyttet, skapningen de nesten konstant søker,
er dette dyret som kalles en tapir.
Tapiren er en slektning av neshornet og en fjern slektning av hesten.
Med den snuten,
kunne han til og med være iblandet litt elefant.
Han er vegetarianer og fullstendig harmløs.
Men siden han spiser godt og blir feit
er han så fristende for jungelkattene.
Som fullvoksen er han på størrelse med et lite esel,
og veier mellom 200 og 330 kilo.
Og for kattefamilien er han et festmåltid som kan vare en uke.
Tapirene bruker mye av tiden sin
på å holde seg kjølige i favorittvannhullene sine.
Jaguarene vet dette og sjekker daglig disse skjulte tilholdsstedene.
Vel, det var et godt forsøk, men ikke godt nok.
For en gangs skyld må jungelkattet gå sulten.
Men kanskje vil de ikke sulte likevel.
Her kommer en levende svinekotelett.
Dette er halsbåndpekarien, jungelens villsvin.
Han er et ekstremt farlig dyr.
Å takle denne fyren krever sitt.
Men for jungelkatter vil litt risiko bare tilføre krydder til spillet.
Det kreves en strategi og teamarbeid for å fange denne karen.
Hunnen starter manøveren
ved å fange grisens oppmerksomhet.
Dette gir partneren muligheten til å angripe bakfra
og endelig drepe byttet.
Det blir stadig tydeligere
at det tryggeste stedet i jungelen er oppe i trærne.
Vel, hvis alle artene levde på bakken
innenfor jungelkattenes rekkevidde, ville det snart ikke være noen igjen.
For å motarbeide denne trusselen,
har de andre artene utviklet sine egne spesielle ferdigheter.
Og en som har utviklet slike talenter på et høyt plan,
er denne tretopp-fareren.
Dette er tamanduaen, eller tremaurslukeren.
Dietten hans består omtrent kun av maur og termitter.
Hovednæringen finner han i tretoppene
i disse luftige tuene kalt termatarier.
Med sterke klør, utviklet perfekt for slike oppgaver,
river han termittbyene fra hverandre,
og samler opp de flyktende rømlingene med tungen sin.
Siden han må jobbe høyt over bakken,
har tamanduaen utviklet sitt eget sikkerhetsutstyr,
en følsom gripehale
som automatisk forankrer ham bedre enn noen hånd.
Blant maurslukere er dette den typiske kampposituren,
med armene spredt som en invitasjon til kamp.
Men det er en metode i galskapen,
for i denne posisjonen er de skarpe klørne klare
og disse kan være dødelige.
Her handler det mer om en familiekrangel
og det er ikke så alvorlig som det kunne ha vært.
Det var et spørsmål om forkjørsrett, hvem må vike for hvem.
Når runddansen plasserer dem på motsatt side av der de startet
bestemmer de seg for å avslutte med verdighet.
Og så går de sine respektive, gretne veier.
På visse måter,
er maurslukere de rareste av alle underlige skapninger i jungelen.
Bare det at et dyr kun lever av insekter er forbløffende,
spesielt når skapningen er på denne størrelsen.
Dette er kjempemaurslukeren, den største av alle stammene.
Denne karens maurinntak
kunne like godt bli regnet ut i bøtter.
Maurslukerens tunge er lang og myk
og belagt med en klebrig substans.
Den kan trenge inn i de minste kriker og kroker,
og for maurene er det så godt som umulig å unnslippe.
Generelt sett har ikke maurslukerne noen fiender.
Det eneste dyret som er tilbøyelig til å plage dem
er som forventet, jungelkatten.
Som alle katter er jaguaren nysgjerrig.
Hvis noe beveger seg må han finne ut hva det er,
om så bare for en stund med avledende forlystelse.
I selvforsvar inntar maurslukeren sin kamppositur
og holder de skarpe klørne klare.
Iblant blir han angriperen,
går til motangrep og jakter plageånden sin.
Når han ser en fluktmuligheten, går han mot elven
og legger et vannområde mellom seg selv og katten.
Jaguaren har tydeligvis ikke lyst til å bære noe så langt,
så han lar offeret gå.
Etter alle anstrengelsene trenger maurslukeren en hvil.
Men før han legger seg ned, graver han
en improvisert seng på bakken.
Så sirkler han rundt gropen og ruller seg omsider til sengs.
Til tross for at jaktens utfordringer er jungelkattens daglige virke,
må hun ofte avbryte dem for å fortsette opplæringen av ungene.
Når tiden er inne, må de ta hennes plass,
og da må de kjenne til alle jungelens underlige veier.
Og nå kommer den merkeligste leksen i deres unge karriere:
Hvordan håndtere deres verste fiende.
Det er mye å lære av denne demonstrasjonen,
og en av dem er dette:
Å vite når man kan nærme seg og når man bør trekke seg tilbake.
Og når reservene skal hentes inn.
Det kan se ut som at de store kattene har opprørt et helt reir av jacarés,
og nå må de velge en de kan takle.
Her er en mulig kandidat.
Katt versus krokodille,
en evig kamp i sumpene.
Katten på sin side er smart og listig.
Krokodillen har rå styrke og drapsinstinkt.
Kattens problem er enkelt, men ikke lett.
Hvordan unngå de morderiske tennene.
Når det er gjort, gjøres det enkelt og effektivt.
Ved drukning.
Dermed forliser den amfibiske øglen som jakter jungelsumpene.
Jaguarene seirer igjen, ganske enkelt fordi de ikke kjenner frykt.
Jungelens jegere må av nødvendighet jobbe for livet opphold.
Mens andre får maten sin uten anstrengelser.
For planteeterne er jungelen et enormt festbord
og man kan fritt forsyne seg av alle delikatessene.
De ulike apeartene har det spesielt bedagelig.
Slik er livet for apene.
Spise, så sove,
sove, så spise.
Og ellers ikke gjøre mer enn absolutt nødvendig.
Den lønner seg selvsagt en gang i blant,
å sjekke ut jungelkatten.
Og hvis hun er der hun hører hjemme, og du er hvor du hører hjemme,
da vil jungelsiestaen din være uforstyrret.
Hvis du etter all maten og hvilen, føler at energien bobler litt,
er det tid for en spasertur.
For apeklanen
betyr dette en rask tur på 400 meter langs tretoppene.
Hvis han er spesielt ambisiøs, kan treningen
inkludere noe raske sving på en jungeltrapés.
Disse edderkoppapene har sin egen balansesans
og en gripehale som tar hånd om eventuelle feilvurderinger.
Ut av intet, dukker en kongeboa opp.
Og det betyr at det er slutt på alle apestrekene.
Boaen er en av de største kvelerslangene
i Brasils jungel,
og selv om den ikke er giftig, er den svært farlig.
Den kveler byttet sitt i sin muskuløse kveil
hvis og når den fanger noe.
Heldigvis for apene er ikke boaen særlig rask.
Jo større den er, desto tregere er den.
Det tar faktisk sin tid
å bevege 300 par med ribbein.
Men boaen behøver bare ett godt måltid i måneden,
så den har masse tid å vie seg til et bakholdsangrep.
Og derfor vil den ligge langs en tregren
hvor den simulerer grenen den hviler på.
Når den fryser i posisjon,
gjør det spettede mønsteret at den er vanskelig å se.
Apene ser den riktignok. Ingen tvil om det.
Og de vet hvilken ende de kan leke med
og hvilken ende de bør holde seg unna.
Det er utrolig hvilke friheter disse frekke skapningene tar seg.
Uten tvil er dette apenes måte å leve farlig på.
Til slutt blir de leie av leken, og forsvinner raskt.
Det ikke er deres måned å ende opp på boaens festbord.
Og her er noe annet å more seg med,
et par tukanbabyer.
Ikke rede til å fly, og ikke til å sloss heller.
Apen er til tider som et rampete barn,
mer uskikkelig enn ondskapsfull.
Som et barn med en ny leke, må han finne ut hvordan det virker,
selv om det går i stykker i prosessen.
Nå det gjelder å komme i trøbbel, har apene noen slektninger
som også er ganske gode til det.
Dette er såkalte nesten-aper,
silkeapene og tamarinene.
De ser ut til å dele stammens generelle tilbøyelighet
til å blande seg i andres saker.
Blant dem finnes det noen merkelige arter,
slik som denne karen.
Han kalles en keisertamarin,
og kan vel knapt være noe annet.
Så er det en slektning kjent som løvemarmoseten,
navngitt grunnet fargen og ikke for sitt mot eller størrelse.
Så har vi den duskete marmoseten,
en kar med værhårene i ørene.
Dette er silke-marmoseten, familiens albino.
Og til slutt er det en idiotslektning
som kan kalles den dustete marmoseten.
Han er fyren som liker å leke med slanger.
I dette tilfellet, en smaragdboa.
Smaragdboaen er også en kvelerslange,
ikke giftig, men heller ikke den beste lekekameraten.
Dumdristighet vil alltid ha sin pris.
Ønsker du å begå selvmord, er jungelen rask til å hjelpe.
Høyt over all slike problemer og uro,
bor det en art som har et enkelt og rolig liv.
Disse stundene med konstante kriser er ikke noe for dem.
Deres eksistens er rolig og bedagelig,
for det er akkurat slik de er,
det langsomme og bedagelige dovendyret.
Dovendyret tilbringer hele livet hengende i luften.
Ikke fordi han absolutt vil,
men fordi han ikke kan noe annet.
Han er så vant til denne opp-ned-tilværelsen,
at han ikke kan gå oppreist på alle fire.
Et dovendyr som befinner seg på bakken,
er i den verst tenkelige knipe.
Bare når han kan klatre tilbake til trærne
er han i sitt rette element.
Og ikke bare et hvilket som helst gammelt tre,
for denne arten kan bare leve av en type mat:
bladene og frøkapslene fra cecropiatreet.
Den strenge dietten holder dem innenfor et begrenset område.
For et dovendyr er ikke det et handikap.
Han skal uansett ikke noe sted.
Og selv om han bestemmer seg for å prøve, drar han ikke langt,
for det tar ham hele dagen bare å krysse veien.
Her kommer masekoppene igjen.
Av en eller annen grunn er lømlene irritert på dovendyret.
Kan hende fordi de har tatt over apenes favoritt-tre.
Dovendyr går vanligvis aldri ut i vannet,
og likevel, når kastet ut i det slik som her,
kan de svømme, akkurat som alt annet.
Derimot kan det være lurt å sette opp farten litt.
Anakondaen er på vei.
Dette er versjonen av kongeboaen som oppholder seg i elvene,
og er dobbelt så farlig for alt som er varmblodig og dødelig.
Sikkerheten er innen rekkevidde. Hvis de bare kan få tak i den.
Endelig, en mors mot og besluttsomhet seirer,
selv over fysisk utilstrekkelighet.
Striden mellom dovendyrene og apene er ikke ny,
en slags trakassering som aldri tar slutt.
De akrobatiske apene er så smarte og de trege dovendyrene så hjelpeløse.
De fryder seg over å henge ham ut så snart muligheten byr seg.
Hvis det noen gang var en underdog i verden,
er det det stakkars dovendyret.
Etter en kort stund mister apene interessen for offeret sitt.
De dropper ham like raskt som de tok ham opp.
Snart er det tydelig hvorfor.
Et par nysgjerrige tilskuere
er trollbundet over utviklingen.
Dovendyret leter febrilsk etter en fordel,
og prøver seg på det ene trikset han kan.
Dovendyret klamrer seg bokstavelig talt til livet.
Men det samme gjør katten ser det ut til.
Hvis noe kan uroe jaguaren,
er det følelsen av usikkerhet.
Grenen kan gi etter og det er langt ned,
selv for en skapning som er vant til å lande mykt.
Som en som aldri gir opp
finner dovendyret en tynn mulighet ved å ofre seg selv.
Sjansen er ørliten, men verd forsøket.
For en gangs skyld er den mektige jungelkatten overvunnet,
ikke av overlegen styrke eller bedre reflekser,
men ganske enkelt av stødigere nerver.
Følgelig overlever den saktmodige.
Jaguarens skuffelse er noe hun tar med fatning.
Det har skjedd før og det kan skje igjen.
Hun glemmer raskt det hele når hun er tilbake med familien sin.
Her er noe hun derimot ikke kan ignorere.
Boaslangen,
rede til å gå til angrep.
Boaslangen hugger ikke for å drepe, men for å få tak.
Når den har fått tak, vil den lynraskt kveile seg
kveile seg rundt offeret.
Dette skjønner moren og gjør seg klar til å drepe.
Hun viser en viss respekt for slangen, men ingen egentlig frykt.
Dette er ikke første gang.
Hun vet at så lenge hun holder seg utenfor rekkevidde,
er hun relativt trygg.
Etter den første disputten,
bestemmer jaguarmoren seg for at et nytt angrep er på sin plass.
Men først må hun sørge for at ungene er i trygghet.
Nå er hun klar for den livsfarlige oppgaven.
Katten oppdager at slangen har krøpet opp på en overhengende grein.
Hun slår mot den, finter som en bokser.
Målet er å få boaens hode innen rekkevidde.
Nakken er det sårbare punktet, like bak hodet.
Om hun bare kan komme til.
Nede på bakken derimot, har slangen fordelen,
for nå kan den manøvrere og hugge til igjen.
Igjen har dette blitt en situasjonen hvor teamarbeid er nødvendig,
og hjelpen kommer når maken hennes entrer scenen.
Med angrep fra to sider, prøver slangen å trekke seg unna.
Denne uhørte taktikken vekker jaguaren til nye høyder av bitterhet.
Han er bestemt på å gjennomføre.
Og dette monsteret skal ikke bli den som slapp unna.
Ikke hvis han kan hindre det.
Kan en jaguar på 90 kg holde en slange på 130 kg?
Det er spørsmålet nå.
Slangens styrke seirer til slutt.
Og kampen flyttes til et element som slangen liker bedre.
Alle dyr har en siste fortvilte strategi.
Dette er slangens:
Lokk fienden ut på dypt vann og fang ham i det gjørmete vannet.
De fleste dyr ville sett faren komme
og tenke seg om to ganger før de gikk i fella.
Men ikke jaguaren.
Han bryr seg ikke om fare.
Blodpumpa er i gang og han mener alvor.
Så går han etter den gigantiske reptilen.
Et skummelt øyeblikk oppstår
når katten er nære ved å bli kvalt.
Maken kommer for å hjelpe.
Men før hun er fremme,
greier hannen å slite seg løs.
Nå har han fienden på tørt land igjen.
Til tross for all sin styrke
begynner slangen å vise tegn på utmattelse.
Bevegelsene har blitt langsomme og refleksene er trege.
Alt den kan gjøre nå er å beskytte hodet sitt.
Omsider inntreffer døden.
Den fryktede reptilen ligger slapp og livløs.
Så snart fienden er nedlagt, ignorerer jaguarene den fullstendig.
Snart er hendelsen glemt.
For jungelkattene var det en dags arbeid.
Ingenting uvanlig med det. Ingenting uvanlig i det hele tatt.
I denne korte tiden har vi oppholdt oss i jungelkattenes verden.
Og ved å observere deres True-Life Adventure,
har vi innsett at de virkelig er de mest katteaktige av alle katter.
Livet deres er som ingen andres på jorda.
Deres domene er uten like.
Det er hjem og fristed til noen av de underligste skapninger.
Og for et lite øyeblikk
har også vi fått et intimt glimt av noen av dem.
Tamanduaen, ikledd sin merkelige jakke.
Tapiren som utfordrer farene i de skjulte elvene.
Det uforgjengelige dovendyret og hennes pussige barn.
De prangende fuglene i all sin fargerike fjærdrakt.
De stille reptilene som ligger på vakt.
Og den eldste av de eldste, jacarén,
som skjuler seg i mørke vann som selveste jungelens sjel.
Nå har det tropiske regnet oversvømt denne grønne verdenen
og ført med seg et øyeblikks fred.
Men fred er bare midlertidig og ikke den naturlige tilstanden.
For så lenge jaguaren er enerådende
vil livet fortsette å være spennende og farefylt.
For dette er jegerens behov og leveregel.
Og slik, mer en noe annet skapning,
er jungelkattens leveregel.
Slutt
Norske tekster: K. Tronstad