ETT ÄVENTYR FRÅN VERKLIGA LIVET
Bland jordens tamdjur,
har katten länge varit människans vän och kompanjon.
Anknytningen är gammal och hedrad,
reflekterad i antika kulturers konst
och i symboler för sedan länge bortglömda dynastier.
Men för all dess tid i civiliserade kretsar
har katten aldrig gett upp sina manér från vildmarken.
Får den tillfälle kommer tamkatten oundvikligen återgå till urtypen,
och än en gång bli den smygande jägaren.
Trots att den må ha glömt de gamla teknikerna i brist på träning,
förblir dess naturliga instinkter oförändrade.
Och för tamkatten
finns alltid mänsklig gästfrihet att falla tillbaka på, om den misslyckas.
För dess vilda släktingar väntar dock ingen mjölkskål i slutet av stigen.
Katterna i vildmarken måste kämpa för överlevnad.
Därför är deras talanger som jägare skärpta till högsta grad.
Och i detta gemensamma intresse är alla katter likadana.
Tigern är bara en stor randig katt.
Den rör sig med samma grace
och jagar sitt byte med samma uträknade list.
Det är kanske för att hon aldrig har haft kontroll över den här arten
som människan alltid har sett på katter med beundran och respekt.
För så länge människans historia har dokumenterats
har hon hedrat den största katten, lejonet.
I varje gammal civilisations kultur
har det här djuret tjänat som en symbol för kunglighet och makt.
I naturens värld går det levande lejonet i sin prakt,
en sann djurens konung.
Nästan vilken som helst av de stora katterna kunde bära lejonets krona,
för alla är kända för sitt mod, intelligens och styrka.
I djurriket finns inga bättre jägare.
Som förföljare av byte saknar geparden motstycke.
I det antika Egypten tränades den för jakt.
Geparden är en lydig varelse.
Den kan faktiskt tas för en hund,
och likt vinthunden som den liknar, springer den ikapp sitt villebråd.
Men ögonblicket då den dödar sitt byte
blir geparden en katt,
och kan aldrig misstas för nåt annat.
Leoparden är en annan att räkna med.
Här är en mördare som är både vällustig och hänsynslös,
bödeln på den afrikanska slätten.
Världens stora katter är en starkt kraft i naturen.
Deras funktion kan antas vara att rena alla andra arter från svaga.
Och i den rollen är de kända på varje kontinent.
I Nordamerika är den härskande medlemmen för stammen puman,
eller bergslejonet.
Här är en jägare med ett pris på sitt huvud.
Gäckande och mystisk i sina vanor
lever puman genom sin list
och överlever på nåt sätt bara genom att vara en katt,
självständig, påhittig och smart.
Men av alla rovdjur
är den som är mest unik en katt från Sydamerika,
jaguaren.
Det här är djungelkatten.
Här är förkroppsligandet av allt det som utgör en sann katt.
För grace och skönhet, för ihärdighet och kraft,
är jaguaren unik jämfört med alla andra av sitt slag.
Djungelkatten bor djupt inne i Brasiliens regnskogar.
Den rör sig i det stora Amazonasbäckenet,
en halv kontinent täckt av snårig vegetation.
Dess hemliga domän är skådeplatsen för vårt äventyr,
och dess rovdjursvanor är vårt tema.
För det här är historien om den största krigaren av alla.
Trots att de boende i trädtopparna är relativt trygga,
måste varelser som bor på marken alltid vara på sin vakt.
Bland dessa är gnagaren som kallas för paka
den som lider störst förluster.
Dess antal avtar nästan alltid,
för med naturens gång här är pakan för jaguaren
vad den vanliga musen är för den vanliga katten,
alltid ett lovligt byte.
För varje dödande jaguaren gör, förolämpar aporna henne,
på behörigt avstånd, förstås.
Och arapapegojorna slänger ur sig sina egna epitet.
Men den stora katten fortsätter med sina dödliga affärer
orörd och ostörd.
Den har gjort dödandet till en karriär
och försöker inte dölja det.
Jaguarerna bor i jordens största djungel.
Den är oframkomlig och ogenomtränglig,
en naturlig barriär mot människan och alla hennes verk.
Så den förblir djungelkattens exklusiva domän.
Ungefär 300 000 växtarter växer här,
fler än på nån annan plats.
Det regnar nästan dagligen.
Regnet mäts i decimeter snarare än i millimeter.
Därav den överdådiga vegetationen.
Det här är en sann regnskog.
Den utmärks av att allt växer till otrolig storlek.
Palmerna skjuter många tiotals meter upp i luften
och tornar upp sig över allt annat.
Växter som tekniskt sett är violer blir stora som äppelträd,
och en art rosor når en höjd på 45 meter.
Rankorna är tjocka som trädstammar,
och vildblommorna som skjuter upp på varje sida
är jättestora orkidéer.
I det här naturliga växthuset dyker de upp överallt,
en ändlös rikedom av exotiska former och färger.
I lugna vattendrag växer näckrosbladen sig stora som bordsskivor,
och täcker vattnen med ett konstigt grönt golv.
Det här är ett land som korsas av tusentals namnlösa strömmar.
Nästan dolda av det överhängande lövverket
rinner de, outforskade, okända och finns inte med på nån karta.
Bara de som kan räknas som stora floder
har namngetts.
Och vissa, som Iguaçufloden, bildar spektakulära vattenfall.
Det här är Iguaçufallen,
på gränsen mellan Brasilien och Argentina.
Det här panoramat är världskänt och saknar motstycke.
När det kommer till avgrundens kant
störtar vattnet 60 meter ned till den dimfyllda klyftan nedanför.
Iguaçu rinner sin väg, oberoende av huvudsystemet av strömmar,
men de flesta andra brasilianska floder
bildar ett enormt nätverk som dränerar hjärtat av djungelkattens domäner.
Bifloder, som Madeira, Tapajos,
Xingu och Branco,
förenar sina flöden för att skapa den största floden av alla,
Amazonfloden.
Där Rio Negro flyter in i Amazonfloden
förblir de båda floderna i ett dödläge
för ett betydande sträcka nedströms.
Så mäktigt är Amazonflodens flöde och så tjockt är det inkommande slammet
att de båda floderna inte blandas direkt.
Med en längd på 600 mil och en bredd på 30 mil vid mynningen
tillför Amazonfloden mer vatten till havet
än nån annan flod i världen.
Vid vissa tider på året drar den även in över land
och skapar en översvämningsscen som når så långt ögat kan se.
Längs med Amazonflodens flöde
kryllar det av artrikt liv,
däggdjur och fåglar och reptiler, bland de konstigaste som finns.
Då det här är en djungel, finns apor överallt.
Det skulle knappt vara en djungel utan dem.
Men utöver dessa finns det enorma ödlor
som verkar gå tillbaka till ett förhistoriskt förflutet.
Sen finns här de konstiga fåglarna, skapelser som tagna ur en fantasi.
Som tukanen,
vars näbb påminner om klorna på en jättehummer.
En konstig utrustning för de goda frukter han föredrar.
Den här djungelområdet är fyllt med papegojor,
här finns över 100 olika arter.
De flesta av dem klär sig i gröna färger
och föredrar att smälta in i omgivningen.
Men här finns fåglar i annan färg.
Det här är arapapegojorna,
modemedvetna släktingar till papegojorna,
som gillar att sticka ut i sin pråliga skönhet.
Kanske den mest storslagna fjäderskruden av alla
tillhör ibis-familjen.
Den röda ibisen är en älskvärd medlem av storkklanen.
De äter i ostörd ensamhet längs med dessa dolda bakvatten.
Floden är fylld med fisk och såna som fångar fisk,
men ingen är så oortodox som saxnäbben.
Den här fågelns angreppspunkt på problemet är konstig.
Han hoppas kunna fånga nåt utan att nånsin landa på ytan.
Det är bara två saker han måste akta sig för,
stockar under ytan och krokodiler under ytan.
Den sydamerikanska versionen av krokodilen
kallas jacaré eller ibland kajman.
Det är en säregen art som bara finns i denna del av världen,
men den förblir en typisk krokodil
vad gäller dess glupskhet att äta nästan vad som helst.
Ibland umgås fågel och reptil i nästan häpnadsväckande närhet.
De verkar känna till varandras begränsningar
och hur långt man kan gå utan att utmana ödet.
De klokare av hägrarna kommer dock att återvända till sitt eget element
och flytta på sig när jacarés har upptäckts i området.
Om en enda fågel får panik kan det utlösa en kedjereaktion,
för ingen vet när jacarén ger sig på sitt offer.
När flamingorna lyfter
kan det resulterande panoramat vara väldigt vackert och imponerande.
Det här är då djungelkattens värld.
På ett sätt är det den ursprungliga Edens lustgård,
komplett med ormen.
Det är en konstig och kuslig värld,
en värld av paradoxer,
där ett överflöd råder men hungern ändå är nära.
Här är livet hektiskt, med hård konkurrens,
spänning och grymhet.
För vi måste komma ihåg att det här är djungeln, rå och otämjd,
där alla styrs av naturens lag.
Som alla katter är jaguaren kylig och oberoende,
och föredrar generellt att färdas ensam.
Och eftersom de är nomader
tar deras vandringar dem ofta
över flera hundra kvadratkilometers territorium.
Under deras patrullrundor
adopterar de en viss jaktmark som deras egen,
och blir förargade om andra jaguarer inkräktar på den.
Så när de råkar stöta på varandra,
utan nån presentation eller uppvisande av papper,
så blir det slagsmål.
En strid mellan dessa katter,
var och en på ungefär 90 kilo,
är en vild och våldsam händelse.
När hon gjort sig av med sin fiende vilar djungelkatten upp sig.
Det var en livlig kamp medan det varade,
men som tur är lyckades hon ta sig igenom den utan bestående skador.
Plötsligt dyker en tredje jaguar upp.
Ja, det här är en jaguar,
även om dess päls är lika mörk som djungelnatten.
Trots att den kan tyckas vara ovanlig, så är svarta jaguarer
inte ovanliga.
Det ovanliga med den skulle väl vara att den är ovanligt stilig.
Det här var en stor hane.
Och av hans attityd att döma
skulle han kunna vara den som tar över det här området.
En stridsmaskin på 125 kilo.
Den här gången verkar djungelns härskarinna ha mött sin like.
Men under stridens gång
börjar attityden mellan kämparna förändras.
Det står snart klart att det som började som ett bråk
har blivit till en romantisk kärleksakt.
Det verkar som om de båda inte alls är arga på varandra.
Det här är ett slags ruffig uppvaktning,
sånt som katter gillar.
Och så, efter uppvaktningen på vanligt djungelsätt
går det stiliga paret med på att färdas genom livet tillsammans.
Tiden har passerat. Hundra dagar, närmare bestämt.
Och nu har djungels härskarinna blivit mamma
med en familj att bry sig om.
De två ungarna är små avbilder av sina föräldrar,
den ene liknar sin pappa,
och den andra är en identisk reproduktion av sin mamma i miniatyr.
Även om livet i djungeln kan vara otroligt hårt ibland,
finns såna här tillfällen då livet visar sin mer lättsamma sida.
Och vid såna här tillfällen
är djungelkatten kapabel till mjukhet och oändligt tålamod.
Nu är hon kompanjon, beskyddare och lärare,
hängiven sina ungars välfärd.
Från början är jaguarungen en katt,
och uppvisar tidigt nyfikenheten som markerar dess art.
Han är även stadig på foten, eller försöker så gott han kan,
och avskyr tanken på att falla i ån.
Han vet inte om det än, men han måste vänja sig vid vatten,
för förr eller senare måste varje djungelvarelse lära sig simma.
Till skillnad från de flesta kattdjur räds inte jaguaren vatten.
Den verkar faktiskt nästan tycka om det.
Och mamman är mån om att de unga ska börja tycka om det tidigt.
Så hon tillbringar många fina timmar med dem
vid simbassängen.
De här dolda strömmarna är lekplatsen för många av djungelns invånare,
men ingen verkar få en lika stor kick av livet
som den här bekymmersfria varelsen.
Det här är den sydamerikanska uttern.
Han är ute på jakt efter äventyr,
tar en fisk då och då, ser till att ha roligt.
En utter är en utter oavsett var man hittar honom,
och likt andra av hans art älskar den här att leka.
Det spelar ingen roll med vem.
Han kan till och med reta oberörda varelser som vattensvinet.
Rent utseendemässigt är vattensvinet utterns exakta motsats.
Han är inte mycket till lekkamrat,
lugn, långsam och verkar sakna fantasi.
Han är världens största gnagare,
en släkting till den nordamerikanska bävern,
men utan bäverns talang som byggnadsingenjör.
För vattensvinet betyder "lek" att gå iväg ensam
och tyst mumsa på vattenväxter.
En utter måste göra av med sin superladdade energi på nåt sätt.
Och, om nödvändigt, kommer han på lekar han kan leka ensam.
Till exempel ser vi här en sorts "han gick ditåt"-lek
som innebär att man jagar sin egen svans.
Hittar han en djungelranka som hänger lågt över vattnet
kommer han på ett trapetsnummer som kan pågå en hel morgon.
Plötsligt avbryts han av ett konstigt ljud.
Det verkar komma från en jättestor fisk
som har nån jättestor hicka.
Det här är ett en luftslukande art som kallas arapaima.
De sväljer luft periodvis och släpper ut den via gälarna,
och deras rapningar kan höras på nästan 1,5 km håll.
Här är nåt som kan roa en uttråkad utter,
en rapande fisk.
Han är van vid att förfölja fiskar och blir lockad av ren princip.
Han upptäcker dock att de här är dubbelt så stora som honom.
Arapaiman är besläktad med laxen och sillen,
och kan bli upp till två meter långa.
Ibland, som ett resultat av översvämningar,
blir de fångade i de här landomgärdade poolerna
och deras utrymme för att simma är begränsat.
I synnerhet när de måste dela det med en busig utter.
Nu kommer en som älskar färsk fisk,
och han kanske är stor nog att göra nåt åt de här monstren.
Först testar han standardförfarandet, att peta på dem med tassen,
och påminner om
en förvuxen kattunge vid en guldfiskdamm.
Men är man verkligen ute efter att fånga en fisk
måste man vara beredd på att fånga den.
En fisk på 2,10 meter mot en jaguar på 2,40 meter.
Ett tag är det nästan en jämn kamp.
Oavsett priset, fisk, fågel eller kött, ger jaguaren inte upp.
Han jagar och jagar, och, framför allt, envisas.
Till slut blir arapaiman utmattad och övermannad,
och blir en fin fiskmiddag till djungelkattens familj.
Dagarna passerar långsamt
och de små djungelkatterna blir lite modigare,
lite mer självständiga.
Snart är de redo att jaga lite på egen hand.
Nu har de blivit redo för att börja äta kött.
Ungarna tar sig an konsten att jaga naturligt.
Allt kommer instinktivt,
för hos de här småttingarna ligger jakten i blodet.
Som med alla katter verkar fåglar vara fascinerande för dem,
i synnerhet de här glatt färgade djungelfåglarna.
När de upptäcker en flock parakiter
antar de att middagen är räddad.
Har man alla dessa att välja på kan de inte missa.
Men ledaren för expeditionen begår ett litet fel.
Misstag nummer ett.
Men det är så man lär sig, tydligen. Och så går de vidare.
Här är en liten kille i deras ålder,
och uppenbarligen lika ovan vid världen.
Det ser ut som om han är på väg att göra sitt första misstag han med.
Släpper han taget nu
kommer kattungarna nedanför att kunna ta honom direkt.
Äntligen kommer mamma, och det var precis i rättan tid.
Hon är så upprörd att hon nästan själv tappar ungen.
Det här med att fånga nåt
visar sig vara svårare än de trodde.
De har redan ont i fötterna. De är varma och trötta.
Och till slut beslutar de att låta pappa sköta allt.
De vilar ett slag och låter honom komma med nåt att äta senare.
Nu när de har en familj att föda jagar föräldrarna som ett team.
Om en jaguar är dödlig
är det naturligt att anta att två kan vara en katastrof.
Deras favoritbyte, varelsen de nästan alltid letar efter,
är det här djuret som kallas för tapir.
Tapiren är släkt med noshörningen och en avlägsen släkting till hästen.
Av nosen att döma
kunde han även vara besläktad med elefanten.
Han är helvegetarian och helt ofarlig.
Men det är just för att han äter mycket och blir fet
som han är en sån frestelse för djungelkatterna.
Fullvuxen är han lika stor som en liten åsna,
och väger mellan 200 och 300 kilo.
Och för kattfamiljen representerar han en festmåltid som räcker i en vecka.
Tapirerna ägnar mycket tid åt
att svalka sig i sina vattenhål.
I vetskap om detta gör jaguarerna daglig kontroller vid tillhållen.
Det var ett bra försök, men inte tillräckligt bra.
För en gångs skull måste djungelkatterna gå hungriga.
Men de kanske inte svälter trots allt.
Här kommer en fläskkotlett gående.
Det här är ett pekarsvin, djungelns vildsvin.
Han är ett väldigt farligt djur.
Det krävs en del arbete med honom.
Men för djungelkatterna tillför en liten risk krydda till spelet.
Det kommer att krävas strategi och lite samarbete för att fälla honom.
Honan sätter igång det hela
genom att påkalla svinets uppmärksamhet.
Det låter hennes partner slå till bakifrån
och lägga in dödsstöten.
Det blir allt mer uppenbart
att det säkraste stället i djungeln är uppe i träden.
Om alla arter levde på marken
inom räckhåll för katterna hade det snart inte funnits några kvar.
Som motpart till det här hotet
har andra varelser utvecklat egen specialutrustning.
Och en vars talanger är utvecklade i hög grad
är den här trädklättraren.
Det här är en tamandua, eller mindre myrslok.
Han lever på myror och termiter och i stort sett inget mer.
Han hittar den här maten uppe i trädtopparna,
i de här upphöjda myrstackarna som kallas termatariums.
Med starka klor utvecklade genom århundradena
sliter han sönder termitstäderna
och slevar upp de flyende rymlingarna med tungan.
Eftersom han måste jobba högt ovanför marken
har tamanduan utvecklat sin egen säkerhetsanordning,
en känslig greppande svans
som automatiskt förankrar honom bättre än nån hand.
Bland myrslokarna är det här den klassiska stridsställningen,
med armarna utsträckta som om han bjöd in till attack.
Men det finns en metod bakom det här,
för i den här positionen är klorna redo,
och de kan vara dödliga.
Här ligger dispyten mer eller mindre i familjen,
och är inte lika farlig som den kan vara.
Det var mer en fråga om prioritet, vem som skulle ge efter för vem.
När bråket sätter dem på motsatta sidor av argumentet
beslutar de att de kan avbryta det med värdighet.
Och så går de åt varsitt håll och tjurar.
I vissa avseenden
är myrslokarna de konstigaste av alla djungelns konstiga djur.
Faktumet att ett djur kan överleva enbart på insekter är häpnadsväckande,
i synnerhet när varelsen är i den här storleken.
Det här är jättemyrsloken, störst av alla i stammen.
Den här killens dagliga intag av myror
uppgår till flera tiotals liter.
Myrslokens tunga är lång och smal
och har en klibbig substans.
Den kommer ned mellan de minsta springor och vrår,
och det är i princip omöjligt för myrorna att komma undan.
Generellt sett har myrslokarna inga fiender.
Det enda djur som brukar störa dem
är inte helt oväntat djungelkatten.
Som alla andra katter plågas jaguaren av nyfikenhet.
Om nåt rör på sig måste han veta vad det är,
om så bara för att ha det lite roligt ett tag.
I självförsvar intar myrsloken sin stridsposition
och håller sina vassa klor redo.
Ibland blir han angriparen,
och jagar sin motståndare.
När han ser en flyktchans hoppar han i floden
och håller katten på behörigt avstånd i vattnet.
Jaguaren verkar inte vilja anstränga sig mer,
så han låter offret löpa.
Efter all denna ansträngning behöver myrsloken vila.
Men innan han lägger sig ned gräver han fram
en improviserad soffa på djungelgolvet.
Sen cirkulerar han platsen och lägger sig sen för att sova.
Trots att jaktproblemen är nåt djungelkatten tampas med dagligen
måste hon ofta avbryta dem för att fortsätta träna sina unga.
I sinom tid ska de ta hennes plats,
och för att göra det måste de känna till djungelns alla konstiga vägar.
Nu kommer den konstigaste lektionen i deras unga liv,
hur man hanterar deras värsta fiende.
Det finns mycket för kattungarna att lära sig av denna demonstration,
och en av dem är detta,
det är viktigt att veta när man ska gå in och när man ska avvakta.
Och när man ska kalla på hjälp.
Det verkar som om de stora katterna har väckt ett helt gäng jacarés,
och nu handlar det om att välja en de kan hantera.
Här är en som verkar passa.
Katt mot krokodil,
en strid i evighetens träsk.
Katten har slughet och list på sin sida.
Krokodilen har brutal styrka och instinkt att döda.
Kattens problem är simpelt, men ändå inte lätt.
Den måste komma förbi de mordiska tänderna.
När det är gjort görs det enkelt och effektiv.
Genom dränkning.
Så förgås amfibieödlan som jagar i djungelns träsk.
Än en gång segrar jaguaren eftersom den inte känner fruktan.
Djungelns jägare måste jaga för att få mat.
Men andra kan få mat utan ansträngning.
Vegetarianerna ser djungeln som ett stort bankettbord
där alla delikatesser är gratis att ta för sig av.
De olika arterna av apor har särskilt mycket att välja på.
Sånt är livet för aporna.
Äta, sen sova,
sova, sen äta.
Och mellan det inte göra mer arbete än nödvändigt.
Självklart lönar det sig att då och då
hålla ett öga på djungelkatten.
Och om hon är där hon hör hemma och du är där du hör hemma,
då kan din djungelsiesta vara ostörd.
Om du efter all denna mat och vila känner att du har ett energiöverskott,
då är det dags för din dagliga promenad.
För apfamiljen
betyder det ett snabbt 400-meterslopp på trädtopparnas motorvägar.
Om han är riktigt ambitiös kan apans träningspass
innehålla ett par gungningar i en djungeltrapets.
De här spindelaporna har sitt eget balanssinne
och en bra svans för att rädda dem om de skulle göra felbedömningar.
Från ingenstans kommer en boaorm.
Och det betyder att det är dags att sluta apa sig.
Boan är en av de största ormarna
i den brasilianska djungeln,
och även om den inte är giftig är den väldigt farlig.
Den stryper sitt byte med sina muskler
om och när den fångar nåt.
Tursamt nog för aporna är boan långsam.
Ju större den är, desto långsammare är den.
Det tar faktiskt en del tid
att flytta 300 par revben förbi en given punkt.
Men boan behöver bara en stor måltid per månad,
så den har gott om tid på sig att planera ett överfall.
Det är av detta skäl den lägger sig längs med en trädgren
och simulerar grenen den vilar på.
När den fryser i position
gör dess marmorerade märkningar den väldigt svår att upptäcka.
Men aporna ser den, utan tvivel.
Och de vet precis vilken ände de kan leka med,
och vilken ände de ska lämna i fred.
Det är otroligt vilka friheter de här okynniga varelserna tar sig.
Det här är tveklöst apans sätt att leva farligt.
När de tröttnat på leken skyndar aporna därifrån.
De har bestämt sig för att det här inte är deras månad att bli boa-mat.
Och här är nåt annat roligt,
ett par tukanungar.
De är inte flygfärdiga, och inte heller stridsfärdiga.
Ibland är en apa som ett busigt barn,
inte så mycket ondsint som odygdigt.
Som ett barn med en ny leksak måste han kolla in hur den fungerar,
även om han tar sönder den när han gör det.
När det handlar om att hamna i problem har aporna ett par släktingar
som också är duktiga på det.
Det här är de så kallade kloaporna,
silkesapor och tamariner.
De verkar dela stammens generella tendens
att lägga sig i nån annans affärer.
Bland dem finns ett par konstiga exemplar,
som den här killen.
Han kallas för kejsartamarin,
och det kan man förstå.
Sen finns en släkting som heter lejontamarin,
namngiven efter sin färg, inte för sitt mod eller storlek.
Och så har vi tofssilkesapan,
en kille med morrhåren i öronen.
Det här är en albino-silkesapa.
Och slutligen, idiot-släktingen
som kanske kan kallas för sinnessvag-silkesapan.
Det är han som gillar att leka med ormar.
I det här fallet en smaragdträdboa.
Trädboan är en annan boaorm,
inte giftig, men heller inte den bästa av lekkamrater.
Dumdristighet kommer alltid att stå en dyrt.
Om du vill begå självmord hjälper djungeln snabbt till.
Högt ovan allt detta trubbel och bråk
lever en art vars liv är enkelt och lugnt.
De slipper oroa sig för konstanta kriser.
Deras tillvaro är lugn och rofylld,
för det är precis såna varelser de är,
de långsamma och lugna sengångarna.
Sengångaren tillbringar hela sitt liv upphängd i luften.
Inte för att den specifikt vill det,
utan för att den inte kan bete sig på nåt annat sätt.
Den är så van vid den här uppochnedvända tillvaron
att den inte kan gå upprätt på alla fyra.
En sengångare som hamnar på marken
är faktiskt i en väldigt svår situation.
Bara när den kan klättra tillbaka upp i träden
är den i sitt rätta element.
Och inte vilket träd som helst,
för den här arten lever bara på en enda föda,
bladen och frökapslarna i cecropia-trädet.
Dess begränsade kost håller den inom ett relativt begränsat område.
För en sengångare verkar det här dock inte vara till besvär.
Han skulle inte nånstans ändå.
Och även om han skulle försöka kommer han inte långt,
för det tar honom hela dagen att bara gå över gatan.
Här kommer bråkstakarna igen.
De här rackarna med vita ansikten verkar vara irriterade på sengångarna.
Kanske det är för att de har tagit över apornas älsklingsträd.
Vanligen går sengångarna ner i vattnet bara en gång per generation,
men ändå, när de plumsar i det, som här,
kan de simma utan vidare.
Men de bör nog öka tempot lite.
Nu är anakondan dem på spåren.
Det här är flodens version av boaormen,
och dubbelt så farlig för alla som är varmblodiga och dödliga.
Nu är säkerheten inom räckhåll. Om de bara sträcker sig.
Till sist vinner en moders mod och seghet,
även över fysisk olämplighet.
Fejden mellan sengångarna och aporna är gammal,
en form av trakasserier som aldrig upphör.
De akrobatiska aporna är så smarta och sengångaren är så hjälplös
att de gillar att jäklas med honom så fort de får chansen.
Pratar vi om underhuggare i världen
är den stackars sengångaren det bästa exemplet.
Aporna verkar snart tappa intresse för sitt offer.
De släpper honom lika snabbt som de kom.
Snart står det klart varför.
Ett par nyfikna åskådare
är häpna över utvecklingen.
I desperat jakt på nån fördel
tar sengångaren till det enda trick den känner till.
Nu hänger sengångarens liv på en skör gren, så att säga.
Men det verkar även katten göra.
Om det finns en sak som skrämmer jaguaren
är det en känsla av osäkerhet.
Grenen kan gå av, och det är långt till marken,
även för en varelse van vid att landa på fötterna.
Som en som aldrig ger upp
hittar sengångaren en tunn chans.
Det är en minimal chans, men den är värd att tag.
Och så, för en gångs skull, är den mäktiga katten besegrad,
inte tack vare överlägsen styrka eller bättre reflexer,
utan tack vare lugnare nerver.
Därav överlever den ödmjuka.
Jaguarens besvikelse är nåt hon tar med jämnmod.
Det har skett förut och kan ske igen.
Hon glömmer snabbt allt när hon återförenas med familjen.
Men här är nåt hon inte kan ignorera.
Boaormen,
redo att slå till.
Boaormen slår till inte för att döda utan för att få ett grepp.
När den kopplat greppet snurrar den sina stora spolar
blixtsnabbt kring ett byte.
Då hon inser detta går modern in för att döda.
Hon visar en viss respekt för ormen, men ingen riktig fruktan.
Hon har träffat dess sort förut.
Hon vet att så länge hon håller sig utom räckhåll
är hon relativt trygg.
Efter den första dusten
beslutar modern att en andra attack är på sin plats.
Men först måste hon se till att hennes ungar är utom fara.
Nu är det dags att ta itu med den dödliga uppgiften.
Katten upptäcker att reptilen har krupit upp på en hängande gren.
Hon slår mot den, fintar som en smart boxar.
Hon vill få boans huvud inom räckhåll.
Det är den sårbara punkten, halsen, precis bakom huvudet.
Om hon kan få chansen till det.
När ormen är på marken är det den som har fördelen,
och nu finns det utrymme för att slå till igen.
Det här har än en gång blivit en situation som kräver lagarbete,
och hjälpen kommer i form av hennes partner.
När attacken kommer från två håll försöker ormen fly.
Den här ovanliga taktiken gör att jaguaren blir förargad.
Han är fast besluten att få ett avslut på det här.
Det här monstret ska inte bli ett som kom undan.
Inte om han får bestämma.
Kan en 90 kilo tung orm hålla en 130 kilo tung orm?
Det är frågan nu.
Ormens styrka vinner till slut.
Och nu flyttas striden till ett element som ormen gillar bättre.
Varje varelse har en strategi för en sista utväg.
Det här är ormens.
Locka ned fienden i vattnet och fånga honom sedan i det leriga vattnet.
De flesta djur skulle se faran utvecklas,
och tänka sig för innan de gick i fällan.
Men inte jaguaren.
Han bryr sig inte om faran.
Hans adrenalin pumpar och han menar allvar.
Så han ger sig på den stora reptilen.
Ett farligt tillfälle uppkommer
då katten verkar vara väldigt nära att kvävas.
Hans partner går in för att hjälpa till.
Men innan hon kan ge sig in i matchen
lyckas hanen bryta strypgreppet.
Nu har han fienden på torra land igen.
Trots sin stora styrka
börjar ormen visa tecken på utmattning.
Dess rörelser har blivit slöa och dess reflexer är långsamma.
Allt den kan göra nu är att försöka beskydda sitt sårbara huvud.
Äntligen kommer döden.
Den fruktade reptilen ligger slapp och livlös.
När fienden är oskadliggjord ignorerar jaguarerna den totalt.
Snart är händelsen glömd.
För djungelkatterna var det bara en vardagssak.
Inget ovanligt alls med den.
Under den här korta tiden har vi dröjt oss kvar vid djungelkatterna.
Och genom att se på deras äventyr från verkliga livet
har vi insett att de här är de mest kattlika av alla katter.
Deras liv saknar motstycke på jorden.
Deras domän saknar motstycke.
Det är både hem och fristad för några av de märkligaste varelserna.
Och för ett kort ögonblick
har vi även fått en intim inblick i vissa av dessa.
Tamanduan, klädd i sin särskilda jacka.
Tapiren, som trotsar farorna i de dolda floderna.
Den oförstörbara sengångaren och hennes lustiga barn.
De pråliga fåglarna med färgglada plymer.
De tysta reptilerna som ligger på lur.
Och den uråldriga jacarén,
som lurar i de mörka vattnen som djungelns självaste själ.
Nu svämmar de tropiska regnen över den här bladförsedda världen,
och skänker ett ögonblicks frid.
Men frid är bara tillfällig och hör inte till den naturliga ordningen,
för så länge jaguaren regerar
kommer livet att vara spännande och farligt.
För sånt är behovet för jägaren.
Och mer än för nån annan varelse
är behovet sådant för djungelkatten.
Slut
Översättning: Mattias Backström