Vi tager min Mini Cooper.
Du skal vide en ting om Mini Cooperen. Den er lille.
Jeg kan godt lide at køre en Mini Cooper. Den er ligesom mig.
Den er ret lille.
Det føles, som om vi har de samme proportioner.
Jeg og min bil holder sammen mod resten af verden.
VI ER DE 99 PROCENT
Økonomisk retfærdighed er "vor tids store spørgsmål"...
Denne enorme ulighed modsiger løftet, der udgør USAs hjørnesten.
Der har altid været indkomst- forskelle i USA. Gudskelov.
-Indkomstforskelle, og hvad så? -Forskellene i indkomst er steget...
Det handler om klassekamp.
Sådan noget hører man i ulandene. Vi vil ikke høre det fra præsidenten.
Korrekt. For USA er jo ikke et uland, efter nogen standarder.
Undtagen når det gælder indkomstforskelle.
Der ligger vi efter Elfenbenskysten, Cameroun... På en 64. plads!
Tag den, Uruguay, Jamaica og Uganda!
Forelæsning om velstand og fattigdom University of California, Berkeley
Er alle til stede?
Jeg hedder Robert Reich. Jeg var Bill Clintons arbejdsmarkedsminister.
Inden da arbejdede jeg på Harvard, og inden da for Carter-administrationen.
Er der nogen, der kan huske den? Nej.
Inden da var jeg en af Abraham Lincolns rådgivere.
Det var hårde tider.
I dag skal vi behandle tre spørgsmål.
Det første spørgsmål er: Hvad er det, der sker-
-med indkomst- og velstandsfordelingen?
Spørgsmål to: Hvorfor?
Spørgsmål tre: Er det et problem? Måske ikke.
Nogle af jer kalder jer selv for konservative, andre for liberale.
De etiketter bliver mindre betydningsfulde-
-i takt med, at vi fordyber os i emnet.
Jeg vil gerne have, at I tester jeres antagelser.
Jeg vil gerne ryste dem en smule.
Jeres antagelser om, hvorfor systemet fungerer, som det gør.
Der vil altid være forskelle i indkomst.
Det er nødvendigt for at motivere folk til at arbejde hårdt-
-og være opfindsomme.
Det er kapitalisme, og kapitalisme fører meget godt med sig.
Spørgsmålet handler ikke om indkomstforskelle i sig selv.
Spørgsmålet er: Hvornår bliver disse indkomstforskelle et problem?
Hvor store indkomstforskelle kan vi tolerere-
-og stadig have en økonomi, der tilgodeser alle, og et demokrati?
Ud af alle industrilande-
-har USA den mest ulige fordeling af indkomst og velstand.
Og vi er på vej mod endnu større ulighed.
Man kan måle det ved at sammenligne de riges løn med middelklassens løn.
I 1978 fik en arbejder i gennemsnit 48.000 dollar, inklusive inflation.
En gennemsnitlig person i den øverste procent tjente 390.000 dollar.
Nu spoler vi fremad. I 2010 tjente den gennemsnitlige arbejder mindre-
-mens dem på toppen tjente mere end dobbelt så meget.
I dag har de rigeste 400 amerikanere flere penge end-
-hvad de 150 millioner amerikanerne, der tjener mindst, har tilsammen.
400 mennesker har altså flere penge end halvdelen af USAs befolkning.
Vreden stiger over et økonomisk system, der kun tilgodeser de få.
Da økonomien brød sammen i 2008 blev indkomstforskelle forsidestof.
Hvem vil tilslutte sig den øverste procent? Vi har det så godt.
Folk fra begge partier ville gerne skyde skylden på nogen.
Men de fleste vidste ikke, hvordan det kunne blive så grelt, og hvorfor.
Først i løbet af de senere år er vi begyndt at forstå indkomstforskelle.
Vi vidste, at de rige fik det bedre, mens de fattige fik det værre-
-men vi vidste ikke, hvad der skete med den rigeste procent.
-Hej. -Hvordan går det?
For et par år siden fandt forskerne Emmanuel Saez og Thomas Piketty-
-en ny informationskilde.
De undersøgte beskatningsdata.
Ikke kun de seneste års data, men helt tilbage til år 1913-
-da indkomstskatten blev indført.
To år skilte sig ud fra mængden.
1928 og 2007 var topårene, når det gjaldt indkomstkoncentration.
Der tjente 1% af befolkningen over 23% af den samlede indkomst.
Uligheden begyndte at stige i slutningen af 1970'erne og 1980'erne-
-men vi vidste ikke hvor dramatisk-
-indkomstkoncentrationen var steget.
Den her undersøgelse kom i 2003. Den lå der i nogle år-
-og pludselig blev den vigtig.
Kurven bliver central i forklaringen på, hvad der sker med økonomien-
-og med vores samfund.
Det ligner en hængebro.
Året efter 1928 kom børskrakket. Året efter 2007 kom endnu en krise.
Lighederne er slående, hvis man studerer dem nøje.
Før disse topår, da indkomsten blev fordelt på færre hænder-
-havde de rige vendt sig til finanssektoren, som blomstrede.
De fokuserede på et begrænset antal aktiver. Ejendomme, guld-
-spekulationsaktiver og gældsaktiver.
Det skabte en spekulationsboble, og begge gange-
-stagnerede middelklassens indkomst, og de gældsatte sig mere-
-for at bibeholde deres levestandard. Og det skabte en gældsboble.
Det er derfor, begge disse perioder er præget af økonomisk ustabilitet.
En økonomi er stabil, når der er en stærk middelklasse.
Det, der er vigtigt at forstå, er, at forbruget-
-udgør 70 procent af USAs økonomi.
Og det er middelklassen, der står for størstedelen af det forbrug.
Det er middelklassen, der holder gang i økonomien.
Økonomien klarer sig ikke på lang sigt-
-uden en stærk, dynamisk og voksende middelklasse. Det går ikke.
Folk er bange for at miste deres job.
Jeg har talt med mange forskellige grupper.
Nogle er rige, nogle er arbejdere, en del er konservative, andre liberale.
Og til sidst fik han et fuldtidsjob.
Middelklassen kæmper. Det går dårligt for dem. Jeg hører det igen og igen.
Jeg er middelklasse, men det føles ikke sådan. Jeg klarer mig kun lige.
Middelklasse betyder, at man ikke behøver at slås for føden hver dag.
Jeg ville gerne spare op til et hus, men det har jeg ikke kunnet.
Lige nu går det hele til at betale husleje.
Hvor meget tjener du i timen?
Lønnen er lige steget til 21,50. 21,50 dollar i timen.
Lønnen er okay. Efter et stykke tid kunne vi endda-
-købe en lejlighed på Olivera Road.
Vi købte den og havde vores eget hjem. En lille treværelses.
Vi købte lejligheden i 2004.
Omkring 2006 eller begyndelsen af 2007 brød markedet sammen.
Og kort tid efter mistede jeg mit job, som jeg havde haft længe.
Vi havde gode venner, og en af dem sagde-
-at vi kunne bo hos dem. Så der bor vi nu.
Gå med din far. Er du sulten?
Poninas fritidshjem koster omkring 400 dollar.
Jeg ved ikke, om hun skal gå hjem...
Om jeg skal få hende til at gå hjem, eller betale for fritidshjemmet.
Farvel.
Er du klar?
Jeg har 25 dollar på kontoen, og når jeg tænker på det, vi har brug for...
Jeg kan ikke tale med Robert lige nu, for han har ikke nogen telefon.
Vi skal jo sørge for, at børnene får nok mad.
25 dollar på kontoen... Det er ikke meget.
Nej, det er det ikke.
Men jeg overlever dagen.
Jeg må rode lidt i køkkenskabene og finde noget, vi kan spise.
Bilens tank er i det mindste fuld. Jeg skal alligevel ingen steder.
Da jeg mistede mit job, besluttede jeg mig for at læse videre.
De fleste af mine klassekammerater er meget yngre.
Der er en forskel på at læse om andres problemer og have sine egne.
Det er hårdt, når man selv bliver ramt.
Der er ikke nogen officiel definition på middelklassen.
Men Alan Krueger siger, at den består af husholdninger med en årsindkomst-
-der ligger inden for 50% af medianhusholdningens indkomst.
En medianindkomst på 50.000, 50% mere og 50% mindre.
Hvis man tilhører den øverste procent tjener man mindst 380.000 dollar.
Længst nede i denne gruppe finder man de højest betalte læger og advokater.
Højere oppe, med flere millioner om året, er succesfulde entreprenører.
Længst oppe, med ti millioner eller mere om året-
-finder man de store virksomheders ledere, Wall Street-bankdirektører-
-folk i underholdningsbranchen og idrætsstjerner.
Sidste år tjente vi 36.000 dollar, og vi er en familie på tre.
Jeg tjener 45.000-50.000 om året.
Og jeg arbejder 70 timer om ugen.
Min løn fra hæren og min civile løn bliver omkring 55.000-60.000 om året.
Sikkert omkring 600.000 dollar.
Sædvanligvis mellem 10 og 30 millioner.
Men mange. Vanvittigt mange penge.
Jeg er entreprenør og risikokapitalist. Min familie ejer-
-en stor virksomhed, der producerer puder og dyner.
Vi er en af de største i verden.
Problemet med stigende ulighed er, at jeg, der tjener 1.000 gange så meget-
-som gennemsnitsamerikaneren, ikke køber 1.000 puder om året.
Selv de rigeste har kun en eller to hovedpuder.
Pudebranchen er ret hård, ligesom mange andre brancher.
Færre og færre har råd til at købe de produkter, vi fremstiller.
Jeg har den bedste Audi, men kun en.
Jeg hader fin mad. Jeg vil hellere have en god skål pho-
-på en vietnamesisk restaurant end en femretters middag på et fint sted.
Der er en grænse for, hvor tit vi kan spise ude eller komme til frisøren.
Vi kan kun få... Tre par jeans er nok. Man har ikke brug for 300 par.
Problemet er ikke, at de rige bruger for mange penge.
De bruger for lidt. De skaber ikke stor nok økonomisk aktivitet.
En, der tjener ti millioner om året, bruger ikke ti millioner.
De sparer pengene op på forskellige steder rundt omkring i verden.
På den måde kan de få det største afkast.
De bliver en del af det globale kapitalmarked.
Inklusive spekulationsaktiver, guld, ejendomme og en masse andet.
Bortset fra de penge, jeg selv investerer i nye virksomheder-
-så ved jeg ikke, hvad der sker med mine penge.
Jeg investerer i hedgefonde, og hvem ved, hvad de gør med pengene?
Men jeg er overbevist om, at den største del af afkastet-
-ikke skaber nogen samfundsnytte, der er bare flere penge til mig.
Vi kan godt lide at spare, men når vi har så mange arbejdsløse-
-og en så stor, uudnyttet kapacitet, så skal vi bruge penge.
Alle skal fremstille tolv enheder i timen.
Hvordan skaber man nye job, når man beskatter dem, der skaber jobbene?
Nogle gange tror vi, at den her debat handler om fakta, tal og data.
At hæve skatterne for dem, der skaber job...
Men så narrer man sig selv.
Rige? Jeg kalder dem for jobskabere.
At kalde sig for jobskaber siger intet om, hvordan økonomien fungerer.
Selv om det lyder sådan. De er ude efter status, privilegier og magt.
Hvis jeg er en jobskaber midt i vores økonomiske univers-
-er den nuværende økonomiske virkelighed retfærdig.
Jeg ved, at man gerne vil tro det, for det troede jeg på selv engang.
Jeg voksede op med den tro, og hvis nogen angreb det tankesæt-
-så sagde jeg: "Du forstår dig ikke på økonomi."
Men hvis vi rige ikke er jobskabere, og det er vores kunder, der er det-
-så er det ikke os, men dem, der er centrum for vores økonomiske univers.
Vi skal erstatte nedsivningsøkonomi med en "fra-midten-ud-økonomi"-
-og alle de steder på jorden-
-hvor der er velstand, har man investeret i middelklassen.
Når alt kommer til alt, er det dem, der skaber jobbene.
Det, der skaber mest vækst, er at få middelklassen til at blomstre.
Jeg skal bare lige have fat i kassen.
Den her kasse er vigtig.
Jeg har både min Mini Cooper og min kasse.
-Hej, George. -Vi har også fundet en kasse til dig.
Jeg har fundet ud af, at jeg lider af et sjældent, genetisk syndrom.
Fairbanks syndrom. Det er derfor, jeg er så lav.
-Lad mig bære den. -Nej, det er okay.
Mine forældre havde normal højde. Min mormor sagde altid-
-at jeg ville skyde i vejret, når jeg blev ti eller elleve år gammel.
Men så blev jeg både ti og elleve, og der skete ingenting.
Den her vej?
Jeg voksede op i skyggen af anden verdenskrig. Min far sloges i krigen.
Vi tilhørte middelklassen. Min far solgte kjoler, og min mor hjalp til.
Mit første job i Washington var som sommerpraktikant for Robert Kennedy.
De var kæmper i politik. Robert F. Kennedy og Martin Luther King-
-prøvede begge at ændre samfundet. Det var mulighedernes tid.
Det åbnede mine øjne for politik.
Jeg blev tildelt et Rhodes-stipendiat-
-og på den tid rejste alle stipendiater med båd til England.
Problemet var, at søgangen på Atlanten er ret hård.
De fleste af os blev søsyge. Jeg lå i min kahyt og troede, jeg skulle dø.
Det bankede på døren, og der stod en høj og ranglet mand fra sydstaterne.
Han havde hønsekødssuppe i den ene hånd og kiks i den anden.
Og han sagde: "Det her hjælper måske. Jeg hedder Bill Clinton."
Vi gik på det samme college i Oxford. Vi holdt kontakten.
Jeg læste primært økonomi og filosofi i Oxford.
Men jeg lærte fremfor alt, hvordan markedsreglerne er organiseret.
Det her er vigtigt, og det er noget, der ofte går tabt i debatten.
Men jeg fokuserede på det.
Det frie marked eksisterer ikke. Staten opstiller de regler-
-der kontrollerer markedet.
Alle disse regler er nødvendige for at skabe et frit marked.
Det vigtige spørgsmål er, hvem der tilgodeses, og hvem der overses.
I løbet af de seneste 30 år, i takt med at økonomien forandrede sig-
-begyndte mange af de regler, der styrer markedet, at ændre sig.
I dag skal vi forsøge at forklare mysteriet-
-vedrørende de stigende indkomstforskelle.
Og økonomien er hele tiden vokset. Den er i fortsat vækst.
Her ser vi BNP-væksten fra 1929 til 2011.
Økonomien har klaret sig godt, og produktiviteten øges fortsat.
Vi producerer mere og mere værdi. En rigtig succeshistorie.
Men her har vi problemet. Hvis man kigger på arbejdernes gennemsnitsløn-
-så kan man se, at den stiger frem til slutningen af 1970'erne.
Så sker der noget. Lønudviklingen stagnerer.
Se lige den kløft. Der skete noget i slutningen af 1970'erne.
Der skete noget i slutningen af 1970'erne, folkens.
I slutningen af 1970'erne arbejdede jeg i den føderale handelskommission.
Jeg læste en masse undersøgelser om den retning, økonomien gik i.
En større del af fabriksindustrierne begyndte at flytte til udlandet.
En teknologisk revolution var under opsejling.
Finansmarkedet fik mere magt. Man ville deregulere markedet.
Hvis man lægger puslespillet, ser det ud, som om brikkerne hænger sammen-
-med stigningen i indkomstforskelle.
Vi vidste, at fagforeningerne mistede medlemmer.
Og den faldende kurve var stort set lig med middelklassens indkomstkurve.
Det svære er at træde et skridt tilbage og se helheden.
Mange mener i dag, at fagforeningernes forsvinden-
-skyldtes Ronald Reagans hårde slag mod flyvelederne.
Strejke, strejke, strejke!
De personer, der ikke mødte på arbejde i dag, vil blive afskediget.
I begyndelsen af de sene 1970'ere-
-men efter Reagan fyrede flyvelederne-
-gennemførte man voldsomme angreb mod fagforeningerne.
Arbejdsgiverne forhindrede dannelsen af fagforeninger på aggressive måder.
Jeg kan godt gå selv!
Og de forsøgte at ødelægge de allerede eksisterende fagforeninger.
Men de følte sig måske tvunget til det-
-for at bevare konkurrencedygtigheden-
-da mange andre virksomheder ikke var knyttet til fagforeninger.
Både amerikanske virksomheder og mange udenlandske virksomheder.
Det store, bagvedliggende spørgsmål bestod af to sammenhængende ting.
Globalisering og teknik.
Vi hører om globalisering hele tiden. Globalisering, globalisering...
Det er sjældent, at et ord går fra at være ubemærket til meningsløshed-
-uden en mellemliggende periode med sammenhæng.
Kan jeg få lov at låne en Iphone? Er der nogen, der har sådan en?
Perfekt. Tak.
Jeg har ikke nogen, men jeg har gerne villet have en.
Hvad går jeres penge til, når I køber en Iphone?
Hvad tror I? I må gerne komme med jeres bud nu.
Lidt over 700 af jer har de her stemmeapparater.
Primært til USA. En del siger Kina.
Nogle af jer siger Japan.
Elleve af jer tror, at de går til Tyskland.
Her ryger jeres penge hen.
De fleste havner i Japan.
En del havner i Tyskland. Tyskland er faktisk den næststørste modtager.
Sydkorea kommer på tredjepladsen, og 6 procent havner i USA.
Kun 3,6 procent havner i Kina.
Den sættes sammen i Kina. Er I med?
Den sættes sammen i Kina, men delene kommer fra hele verden.
Det hele kommer alle vegne fra.
Det handler ikke kun om lønninger og arbejdskraft-
-men også om hvilke landes arbejdere der bidrager med hvilken værdi.
Min Mini Cooper er fremstillet af en udenlandsk virksomhed-
-men hvor virksomhedens hovedkontor ligger, betyder mindre og mindre.
Teknologi som fragtskibe, containere-
-satellitkommunikation og efterhånden computere og internet-
-bevirkede, at fremstillingen kunne fordeles over hele verden.
Mange amerikanske fabriksarbejdere begyndte at miste deres job.
Og det underminerede de øvrige arbejderes løn i USA.
De fabrikker, der blev i USA, fyrede folk, idet de blev automatiserede.
Vi har en forestilling om, at vi kan fremstille ting i USA igen.
Men så fyldes fabrikkerne af robotter og computere. Samlebåndet er dødt.
Jeg investerede tidligt i Amazon.com. Jeg ser Amazon.com-
-som en af de største økonomiske bedrifter i moderne tid-
-og det er noget, jeg er meget stolt af.
Men Amazon.com har 60.000 ansatte-
-og sælger for 70-80 milliarder dollar.
Hvis det var gængse detailhandlere, der solgte for 70-80 milliarder-
-så havde de ikke haft 60.000 ansatte, men 600.000 eller 800.000-
-eller en million ansatte, fordi de forretningsmodeller er ineffektive.
Amazon skabte et økonomisk opsving-
-i det nordvestlige USA, men over hele landet-
-er der mennesker, der ikke længere har et job, og som er utilfredse.
At arbejde som chef i Circuit City var ligesom at kigge bag kulisserne.
Jeg fik lov at se, hvordan alt fungerede.
Kom det som en overraskelse, da du blev fyret?
De havde adskillige fyringsrunder.
Folk, der havde været der for længe, og derfor tjente for meget.
"Vi skal have lønomkostningerne ned."
Det sværeste var at tænke: "Er jeg den næste?"
Inden jeg studerede, var det hårdt. Jeg kunne let være blevet deprimeret.
Jeg kunne have taget et dårligere betalt job. Så havde det været værre.
SIDSTE DAG
Når jeg ser tilbage på det, kan jeg se mønstret.
Det er ikke så let, når man står midt i det, men tegnene var til stede.
Salget var faldende, hvilket skyldtes virksomheder som Amazon.
Da jeg har arbejdet i detailhandlen, bruger jeg ikke selvbetjeningskassen.
Fordi hver gang jeg gør det, forsvinder der en del af nogens job.
Jeg tror ikke, at jeg kommer til at redde deres job i det lange løb-
-men jeg forsinker processen en anelse-
-så de måske har tid til at forberede sig på forandringen.
KASSEMEDARBEJDER: 20.230 DOLLAR OM ÅRET
Globaliseringen og den nye teknologi-
-har ikke reduceret antallet af job, Men lønningerne er blevet lavere.
KØDPAKKER
BANKKASSERER
Det handler ikke kun om samme løn, men om øgede omkostninger.
Højere huslejer, dyrere huse.
Stærkt forhøjede sundhedssikringer. Højere omkostninger for børn.
Og dyrere videregående uddannelser, de stiger hurtigere end inflationen.
Tager man alt dette i betragtning, er det værre end stagnerende lønninger.
Vi har middelklassefamilier med to indtægter-
-der arbejder hårdere og hårdere uden at komme nogen vegne.
Jeg arbejder som procesassistent i et advokatfirma.
-Og Moises? -Jeg arbejder som buschauffør.
Hvor meget har I på jeres konto lige nu?
Jeg har under 100 dollar. Måske 80 dollar.
-I går var der kun 30 dollar. -Og så arbejder vi endda!
Bilforsikring 125 dollar. Børnene 150 dollar. Husleje 1.375 dollar.
Vi var tvunget til at skrive det hele ned, hvordan kan vi stå uden penge?
Vi tjener jo penge.
Det her ved vi ikke hvor meget bliver.
Jeg donerer 16 dollar om måneden til Children International.
Og min regning fra universitetet er ikke engang medregnet.
Den der hospitalsregning var på 200 noget. Den er heller ikke med.
-Har I nogen opsparinger? -Vi har ikke nogen opsparingskonto.
-Jeg lukkede den, for... -Det fungerede ikke.
Har du taget handsken med?
Har I spillet baseball?
Da hun blev født, var vi fattige. Vi havde ingen mad. Det gik ikke.
Har du haft en god dag?
Jeg har set enlige mødre have tre job for at betale husleje.
Sådan ville jeg ikke have det, så jeg begyndte at studere.
Hvordan opbygger man en formue?
Ikke fordi jeg gerne vil være rig, men hvordan gør man?
Hvordan opbygger man en formue, når man ikke har noget?
Det her bliver mors kontor. Se, det her bliver mit kontor.
Det er ikke mit endnu, men snart.
Folk ville ikke bekymre sig så meget om indkomstforskelle-
-hvis alle havde en chance for fremgang.
Hvis social mobilitet er en mulighed, og hvem som helst med lidt flid-
-og hårdt arbejde kan klatre op ad indkomststigen, så er alt godt.
Men i takt med at indkomstforskellene øges, så mindskes mobiliteten opad.
Vil du se resten?
I USA vil 42% af de børn, der fødes i fattigdom, ikke komme ud af den.
Sammenligner man med Danmark, er det samme tal 25%.
Til og med Storbritannien, et land, der stadig har en adel-
-har større social mobilitet, end vi har.
Folk siger sommetider til mig: "Okay, Reich"-
-"du tror, at det kan gøres bedre. Hvilket land gør det bedre?"
"Hvem skal vi imitere?" Og svaret er: USA.
I løbet af de tre årtier efter 2. verdenskrig, "Velstandens tid"-
-blomstrede økonomien. Men ikke kun det.
Der var meget små indkomstforskelle.
Vi prioriterede uddannelse, især videregående uddannelser.
I 1940 havde kun 5% af amerikanerne en fireårig collegeoverbygning.
Men det tal begyndte at stige eksplosivt.
Hjemvendte soldater fik gratis uddannelse-
-og udvidelsen af offentlige universiteter gjorde uddannelser-
-tilgængelige for mange.
Sidst i 1950'erne havde vi verdens mest veluddannede arbejdskraft.
Vi havde endda fagforeninger.
I midten af 1950'erne var over en tredjedel af arbejdere i fagforening.
Det gav arbejderne forhandlingskraft til at få en større del af kagen.
Vi skabte den største middelklasse, verden nogensinde havde set.
Og den middelklasse indgik i et holdbart kredsløb.
ARBEJDERE KØBER MERE
VIRKSOMHEDER ANSÆTTER FLERE
SKATTEINDTÆGTERNE ØGES
STATEN INVESTERER MERE
ARBEJDERNE FÅR BEDRE UDDANNELSER
Jo mere velstand, der blev skabt, jo flere fik del i den-
-og så blev der skabt endnu mere velstand.
Hej.
Okay, lad os se...
De ringer lige om lidt.
Det her er "Marketplace", præsenteret af American Public Media.
USA gør det allerede sværere for fattige unge at gå på college.
41 delstater sparer på de videregående uddannelser-
-og derfor stiger undervisningsafgifterne.
Ulighed hænger sammen med uddannelse, også højere uddannelser.
Det var det, der løftede fattige til middelklassen i "Velstandens tid".
I slutningen af 1970'erne stagnerede tallet for folk med collegeeksamen.
De lande, der satsede på uddannelse klarede globaliseringen bedre-
-med deres veluddannede arbejdere.
Se bare på Sydkorea, Holland og Tyskland.
De har investeret meget i uddannelse og videreuddannelse af arbejderne.
De tjener godt, men det er det værd, fordi de tyske Iphone-komponenter-
-er så vellavede og nøjagtige.
Andre industrilande som Japan, Tyskland og Frankrig-
-investerer meget mere per indbygger i veje, broer og uddannelse.
-Det skal vi også gøre. -Det går ikke. Ikke med nye skatter.
Jeg havde skrevet om vigtigheden af at investere i vores arbejdere-
-så vi kunne konkurrere i denne nye, globale økonomi.
Og i 1992 troede jeg, at jeg måske endelig kunne gøre noget ved sagen.
I dag annoncerer jeg mit kandidatur til embedet som USAs præsident!
Bill Clinton havde læst mine bøger. De må have påvirket ham-
-for det udgjorde rygraden i hans præsidentkampagne, "Sæt folk først".
Hvis man prioriterer folket først og gør det, som vi ved fungerer...
Vi gør ligesom Tyskland og Japan, og udvider middelklassen.
Jeg havde kendt ham, siden jeg var 22 år gammel.
En dag ringede han og sagde: "Bob, kom ned til Washington lige nu."
"Du skal lede det økonomiske overgangsteam." Hvad var det?
Det er svært at beskrive, hvor begejstret jeg var.
At få en chance for at gøre sine idéer til virkelighed.
Min økonomiske plan hedder "At sætte folk først" og understreger min tro-
-på at vores land kun vil opleve en stærk vækst-
-hvis vi investerer i folket for at få økonomien til at blomstre.
Derfor udnævner jeg en af mine tætte venner til arbejdsmarkedsminister.
Jeg har længe gået ud fra, at jeg var med på Bill Clintons korte liste.
-Du kan klatre op på den der, Bob. -Okay, der er en skammel?
Det var et drømmejob for en, som jeg, der havde bekymret sig, undret sig-
-studeret og skrevet om, hvad der skete med de amerikanske arbejdere.
Den faldende medianløn, lønnen til den person midt i lønskalaen-
-begyndte i 1978. Lønnen gik ned, udtrykt i købekraft...
På den ene side stod det klart, at lønnen stod stille for de fleste.
Men på den anden side gik det utroligt godt for visse andre.
Den nye teknologi, der gav os globaliseringen og automatiseringen-
-belønnede folk, der havde den rette uddannelse-
-og de rette kontakter til at udnytte globaliseringen.
En del sagde: "Men vent lidt. Vi har teknologi, der ikke fandtes i 1980."
"Vi havde ikke fladskærms-TV eller lavprisfly."
"Vi havde ikke Skype eller internettet."
Hvem vinder, og hvem taber ved denne forandring?
Forbrugerne vinder. Som forbrugere tjener I på det her.
I får fantastiske produkter, og stort set alt det I køber bliver billigere.
Og investorerne vinder på det. Det her er et diagram-
-der viser op- og nedgange for Dow Jones-index.
Her kan man se noget. Der er ligesom et mønster.
Som I kan se, skete der noget-
-og jeg tror, at det begyndte i løbet af de her år.
Det var i de år, at jeg var arbejdsmarkedsminister.
Og investorerne var vildt begejstrede.
Vi så, hvordan aktiemarkedet skød i vejret. Hvad skete der dog?
Hvordan var det muligt? Tjente virksomhederne pludselig mere?
En grund til den øgede fortjeneste var, at lønningerne blev holdt nede.
Samtidig gav virksomhedernes chefer sig selv astronomiske lønninger.
Da vi i sidste års fjerde kvartal, sammen med andre virksomheder-
-var tvunget til at opsige folk, var det en svær tid.
Vi vidste, at vi påvirkede folk-
-som i mange tilfælde ville have svært ved at finde et nyt job.
Men vi var tvunget til at gøre det, for at virksomheden skulle overleve.
Her ser vi lønningerne-
-for de bedst betalte direktører i 2010.
De får masser af penge. Direktørernes løn stiger kun.
Her ser vi forholdet mellem direktørernes og medarbejdernes løn.
Pludselig eksploderer den forskel.
Et af Bill Clintons programpunkter under kampagnen i 1992-
-var, at virksomhederne ikke kunne trække løn på en million dollar fra.
Mange chefer hæver deres egen løn, selv om virksomheden taber penge-
-og deres medarbejdere måske bliver opsagt.
De amerikanske virksomheders jetsetfolk skal vide-
-at hvis I forråder virksomhederne og jeres medarbejdere, så vanker der.
Det er det, præsidentens magt skal bruges til.
Men finansministeriet tolkede det sådan, at så længe cheflønningerne-
-hang sammen med resultatet, så kunne man betale over en million dollar.
Det var et signal til mange chefer og deres bestyrelser-
-om at udbetale store dele af lønnen i aktieoptioner.
Det var sådan, det med aktieoptioner begyndte. Det var en forvanskning-
-af Bill Clintons valgløfte i 1992.
Man fik en tredje gruppe mennesker, som klarede sig utroligt godt.
Det går altid godt for dem, især når der er stor ulighed.
Finansieringsfolk.
I 1997-2007 var finansmarkedet den hurtigst voksende del af økonomien.
I 2009, da krisen var på sit højeste-
-fik de syv bedst betalte hedgefond- chefer over en milliard dollar hver.
Og det er staten, der opstiller reglerne for markedet.
Vi deregulerede Wall Street, hvilket muliggjorde-
-en stadig mere vidtløftig fremfærd.
Sådan her så finanssektorens løn ud i forhold til alle andres løn.
Ser diagrammet bekendt ud? Det er jo vores gamle bro-diagram.
Mønstret er det samme.
Samtidig falder mange arbejdere for denne kæmpemæssige løgn-
-at staten er ond, og markedet er godt.
At alt det, staten gør, modarbejder dig, og at markedet er på din side.
Herre, vi takker dig for maden foran os. Velsign hænderne, der lavede den.
Lad den styrke vores kroppe. Velsign dem, der ikke har noget mad.
-Giv dem trøst og håb. -Amen.
Jeg er registreret som republikaner. Det skyldes nok, at jeg er mormon.
Der findes demokrater, men de fleste mormoner er republikanere.
Jeg har ikke nogen dårlig økonomi, men jeg er bekymret for mine børn.
Vi har betalt lægeregninger og tandlægeregninger for dem.
To af børnene har ikke nogen sundhedssikring.
Det var et vendepunkt for os. Der begyndte jeg virkelig at tænke.
Jeg driver et kraftværk.
Jeg arbejder med gejsere, en vedvarende energikilde.
Calpine er en god virksomhed.
Hvorfor fyrer de folk?
Der er større fortjeneste med et mindre personale. Det siger sig selv.
Jeg har altid været fagforeningsmand ud fra et filosofisk perspektiv.
Jeg er en del af arbejdsstyrken, og vi har brug for en stemme.
Virksomheden inviterede fagforeningsfjendtlige konsulenter.
Jeg kom herhen... En del havde ikke besluttet sig, andre forlod lokalet.
Atmosfæren var anspændt. Men virkeligheden er denne:
Hvis arbejderne ikke har magt, hvis de ikke har en stemme-
-så vil deres løn og fordele uundgåeligt blive svækket.
Jeg er en stolt kristen og en stolt ansat på Calpine.
De behandler mig bedre, end jeg fortjener.
En virksomhed, der er afhængig af aktionærer-
-bliver underlagt et pres om at skabe fortjeneste og højere aktiepriser.
Det er sådan, kapitalismen fungerer. Men det indebærer uundgåeligt-
-at kravet om at presse lønningerne ned til et minimum skærpes.
Vi er begge kapitalister. Jeg bifalder, at nogen tjener millioner.
Jeg kunne have gjort det samme, hvis jeg havde studeret og var klog.
Så jeg er en arbejder. USAs virksomheder har det svært-
-og de høje omkostninger tvinger dem til udlandet.
Det her er verdens rigeste land, og vi har aldrig været rigere.
Tro mig. Det går rigtigt godt for os.
Nogen i det her land har det bedre, end de nogensinde har haft det.
Det er ikke kun Calpine. Min løn blev sat ned og mine fordele er mindre.
...og jeg skal arbejde dobbelt. Nu skal jeg drive to kraftværk.
De har ti millioner eller en milliard. Skal de have mine penge?
Store virksomheder er ikke udviklet for at skabe bedre jobs i USA.
De er lavet for at skabe store fortjenester.
Jeg vil gerne takke Jeff og Cass, og andre...
Det handler ikke om skyld. GE's chef er med i præsidentens jobkommision.
Jeg vil takke Jeff for hans dygtige lederskab i denne jobkommision.
GE har skabt flere job i udlandet end i USA.
Hvem tager sig af de amerikanske arbejdere? Hvem hjælper dem?
GE og de andre store virksomheder og Wall Street og de rige-
-der har kapital over hele verden, får mere og mere politisk magt.
Hvem i Washington og i delstaternes hovedstæder arbejder-
-for at forbedre forholdene for de amerikanske arbejdere? Ingen!
Hvorfor reagerede vi ikke på den store krise, der begyndte i 1980?
Hvorfor sørgede vi ikke for, at økonomien ville tilgodese alle?
Fordi vi fandt tre måder at håndtere stillestående eller faldende løn på-
-uden at mindske vores levestandard.
I slutningen af 1970'erne stod lønudviklingen stille.
Men folk købte alligevel. Hvordan gjorde de det?
Hvordan kunne middelklassen fortsætte med at bruge penge-
-når lønudviklingen gik i stå? Den første strategi sidst i 1970'erne-
-var at kvinderne kom ud på arbejdsmarkedet.
Mange unge mødre begyndte at arbejde. Det var en social revolution.
"9 to 5", Dolly Parton, 1980.
Vidste I, at hun kun var 1,52 cm høj?
De begyndte ikke at arbejde, fordi der var fantastiske muligheder.
Måske en del, men de fleste af kvinderne begyndte at arbejde-
-fordi de var tvunget til at hjælpe til, idet mændenes løn stod stille.
Men der er en grænse for, hvor mange unge mødre, der kan få et arbejde.
Den anden strategi, som blev taget i brug i 1990'erne-
-var, at både mænd og kvinder begyndte at arbejde i flere timer.
Som arbejdsmarkedsminister blev jeg forbløffet over tallene.
Jeg tog rundt og talte med folk-
-og folk arbejdede døgnet rundt. De havde to jobs, de arbejdede overtid.
Selvstændige fakturerede, som om det gjaldt livet.
Vi arbejdede 300 timer mere om året end den gennemsnitlige europæer.
Vi arbejdere hårdere end de utroligt arbejdsomme japanere.
Men der er en grænse for, hvor meget man kan arbejde.
Da de grænser blev nået, begyndte vi at gældsætte os.
Det forekom let, for huspriserne steg.
I 13 år har amerikanerne nydt godt af det længste ejendomsboom nogensinde.
Det er et godt tidspunkt at købe hus i Delray Beach. Man kan gøre et kup.
Fra midten af 1990'erne og frem steg huspriserne enormt.
Folk lånte med huset som sikkerhed eller lagde deres lån om.
Og det holdt i gang i middelklassen. Husene var deres sparegrise.
Amerikanerne har brugt deres huse som hæveautomater, og har hævet-
-over 500 milliarder dollar fra 2001 til 2005-
-til at betale hospitalsregninger, studielån og kreditkort.
En gældsboble, forårsaget af den amerikanske middelklasses forsøg-
-på at opretholde sin levestandard på trods af stillestående lønninger.
Hver dag møder vi klienter, som er havnet i en gældsfælde-
-der er utrolig svær at slippe ud af.
Men der er grænser for, hvor længe en boble kan holde-
-og den sprang i 2008. Vi ved godt, hvad der skete.
Så alle de strategier, middelklassen har brugt-
-for at undgå den uundgåelige virkelighed-
-nemlig, at deres realløn ikke er steget i 30 år, er nu udtømt.
Når middelklassen ikke får det bedre-
-havner man i den her onde cirkel.
LØNNINGERNE STÅR STILLE
ARBEJDERNE KØBER MINDRE
VIRKSOMHEDERNE SKÆRER NED
SKATTEINDTÆGTERNE MINDSKES
STATEN SKÆRER I BUDGETTET
ARBEJDERNE ER DÅRLIGERE UDDANNEDE
ARBEJDSLØSHEDEN STIGER
Og problemet er, at ingenting har ændret sig i de sidste 30 år-
-når det gælder indkomstforskelle.
Først under Clinton-administrationen fik vi en chance for at ændre dette.
Og det var det, der var så frustrerende.
Senatet er tæt på at godkende vores jobprogram. Det går godt for os...
Vi havde overskud på budgettet. Vi kunne have investeret dem-
-i uddannelse og jobtræning, og ændre økonomiens struktur.
Men den politiske vilje fandtes ikke.
Jeg vil gerne takke min gode ven, arbejdsmarkedsminister Reich-
-som har kæmpet for mindstelønnen. Det her var en stor dag for ham.
Jeg vil gerne gøre noget klart for at undgå misforståelser.
Da Bill Clinton var præsident havde vi en af vores bedste økonomier.
De fleste lønninger steg, antallet af fattige faldt.
Men vi gjorde ikke nok. Vi ændrede ikke den bagvedliggende trend.
Jeg blev en rigtig plage.
Når jeg tænker på det, skammer jeg mig. På møderne klagede jeg konstant-
-over øget ulighed og forskellige fordelingskonsekvenser.
Jeg blev forudsigelig, folk rullede med øjnene.
Jeg er overrasket over, at jeg fik lov at blive.
Jeg vil gerne opdatere jer på nogle punkter. Præsidenten blev genvalgt.
Og jeg flytter hjem.
Jeg er glad for, at I ikke klappede.
Jeg stoppede. Jeg var frustreret, og jeg så aldrig min familie.
Jeg sagde til Bill Clinton, at jeg blev nødt til at tage hjem.
Men selvfølgelig spørger jeg mig selv, om jeg var én stor fiasko.
Jeg har sagt det samme i 30 år-
-og visse tendenser er blevet forværret.
Uligheden er steget, og truslen mod økonomien og demokratiet er større.
Men det her fortæller jeg mig selv, når jeg sidder alene i stilhed:
"Hjemmets styrkelse."
"Grundlæggende ting ved køkkenvasken og middagsbordet."
"Det er det, der tæller for de fleste. Gode jobs, god løn."
"Gode muligheder for deres børn."
"Det er her folk bor."
Kriminalassistent Conan O'Brien og kriminalassistent Robert Reich.
Jeg er en ukuelig optimist.
Ligner jeg den store, stygge stat?
Jeg ville ikke have banket hovedet mod muren hele livet-
-hvis jeg ikke troede, at det ville føre til forandring.
Derfor underviser jeg.
De folk, der bekymrer sig over indkomstforskelle, bekymrer sig også-
-over noget andet. Ikke den sociale mobilitet, eller manglen på tillid.
De bekymrer sig over demokratiets undergravning.
Når så mange ressourcer, penge og indkomster samles længst oppe-
-medfører det en mulighed-
-for at kontrollere politik.
LOBBYISTERNE
MILLIARDER
PENGE TIL LOBBYISTER
De giver 10.000 dollar til en, som man ikke har set længe.
Måske deres forlover eller en gammel legekammerat. "Det er længe siden!"
Bagefter siger de: "Nu overlader jeg det til den gode herre."
Og så går de i gang.
Når det drejer sig om lobbyister-
-så er det uudtalte løfte, at de kan hjælpe en med at vinde næste valg.
Der findes en mand på hvert kontor, der formidler lobbyisternes budskab.
"De gav dig det maksimale beløb ved primærvalget."
"Du har kandideret tre gange, og de gav dig det beløb hver gang."
Hvorfor? For at få en fod indenfor.
Her synes jeg, det er rimeligt at tale om skyld.
Det er ikke dét, at folk er rige, men at de misbruger deres formue-
-til at igangsætte redningsaktioner, subventioner-
-og skatter, der forskanser deres formue.
Det er derfor, reglerne har ændret sig så meget.
Indkomstforskelle og marginalskatter har været omvendt proportionale.
Små indkomstforskelle, høje marginalskatter.
Da indkomstforskellene var store, faldt marginalskatterne.
Under Dwight D. Eisenhower, en mand som ingen vovede at kalde socialist-
-var den højeste marginalskat 91 procent.
Selv efter alle fradrag og lettelser betalte de langt over 50%.
-Jeg, John F. Kennedy, sværger... -...at jeg troligt vil udføre...
-...embedet som USAs præsident. -Gud hjælpe mig.
De højeste skatter var aldrig lavere end 70 procent.
Indtil Reagan sænkede topskatten.
Hør, hvad jeg siger: Ingen nye skatter!
-Jeg, William Jefferson Clinton... -Jeg, George Walker Bush, sværger...
Jeg, Barack Hussein Obama, sværger...
De rigeste betaler ikke engang-
-for deres indkomst er kapital- gevinster, der beskattes med 15%.
Min skat, lønskat og indkomstskat...
Min totale skat blev på 17,7%. Gennemsnittet på kontoret var 32,9%.
Ingen betalte lige så lidt, som jeg.
Skattesystemet er begyndt at støtte de rige, men ikke middelklassen-
-i løbet af de sidste ti år. Det er folk ikke tilfredse med.
Min skat? Nærmere 15% vil jeg tro.
Mr Romneys skatter blev offentliggjort, og han betalte 13,9%.
Nancy og jeg betalte 33% eller mere, og det er jo skrækkeligt.
Jeg betalte 11% sidste år-
-på en mangemillionindkomst. Mindre end Mitt Romney.
Når man giver rige forretningsmænd skattelettelser for at skabe nye job-
-gør man bare de rige endnu rigere. Det er udviklingen de sidste 30 år.
Det er det billede, der tegner sig for økonomien de sidste 30 år.
BEKENDTGØRELSE 2011
Ingen vil betale skatter.
Men det er den pris, vi må betale for det, vi ikke selv kan klare.
Det, vi bliver nødt til at gøre i fællesskab.
Det er en omvendt nedsivningseffekt, der starter i Washington.
Hvis de rige ikke betaler deres del, og middelklassen-
-ikke betaler så meget i skat, fordi de ikke tjener så meget-
-så har man snart en budgetkrise.
Det betyder, at delstaterne får færre penge.
De må spænde livremmen ind og spare på offentlige højere uddannelser.
Da delstaternes bidrag til de højere uddannelsesinstitutioner faldt-
-gik afgifterne op for at kompensere for det.
På Berkeley, hvor jeg underviser, var undervisningen gratis i 1960'erne.
I 1970'erne kostede det 700 dollar om året, inflationen medregnet.
Men nu koster det 15.000 dollar, for dem, der bor i delstaten.
Næste uge skal kongressen stemme om den såkaldte Buffet-reglen.
Hvis man tjener mere end en million dollar om året...
Ikke hvis man har en million dollar, men hvis man tjener mere end det-
-skal man betale lige så stor en skatteandel som middelklassefamilier.
-Ja, han ødelægger økonomien. -Barack Obama er en socialist.
Det gælder kun de rigeste.
-Mere klassekrig fra en milliardær. -Er han inkarneret socialist?
Er Warren Buffett socialist?!
Du har vist ingen anelse om, hvad socialisme er?
Direktører og Wall Street-folk tjener meget. Skal de have skattelettelser-
-når der er et enormt budgetunderskud?
Robert Reich er kommunist.
-Eller socialist. Han er forvirret. -Han tilbeder Karl Marx.
Jeg er ikke og har aldrig været medlem af kommunistpartiet.
Mange folk ser Fox-kanalen. Jeg kan godt lide Fox og dig.
Jeg var ofte med i O'Reillys program. Jeg vikarierede endda for ham.
Jeg var ofte med i Fox.
Tidligere arbejdsmarkedsminister, Robert Reich. Hvordan går det?
Men ikke længere. De er stoppet med at ringe.
Den amerikanske politiks handleplan er blevet forskudt til højre.
Jeg har bare stået her og set den flytte sig.
Jeg stod engang på midten. Mit første job var i Ford-administrationen.
De var republikanere.
Du ansås som værende konservativ i 1990'erne.
Du blev næsten senatets flertalsleder.
Jeg kunne være blevet konge.
Vores personale syntes ikke om, at vi kom godt ud af det sammen.
"Lad være med at spise frokost med den der højretype fra Wyoming."
Vi blev tilbudt vores eget TV-program.
-Hej, Robert. -Godt at se dig igen. Slå dig ned.
Nu anses du for at tilhøre venstrefløjen. Hvad skete der?
De havde en statsfjendtlig indstilling.
Og man har ikke længere modstandere, men fjender.
Der er en stærk sammenhæng mellem polarisering af politik-
-og en stigende økonomisk ulighed.
Man målte afstanden imellem de to partiers stemmemønster-
-og man fandt, at i tider med store indkomstforskelle-
-var der størst polarisering i politik.
Kurverne er næsten helt identiske.
Man kan se, hvor integreret og uløseligt forbundet-
-spørgsmålet om ulighed er med demokratiet?
Og hvordan demokratiets vogtere...
Hvis kongressen eller præsidenten ikke træder til, sidder de her.
I 2010 afgjorde Højesteret, i sagen "Citizens United"-
-at virksomheder består af mennesker-
-og det betød på lavere niveauer, at virksomheder, rige mennesker...
Alle med en masse penge kan oversvømme demokratiet-
-med deres penge.
-Mr Wertheimer? -Hvordan går det, Robert?
Idéen om, at en virksomhed kunne bruge en milliard dollar i et valg-
-på at vælge en præsident, og at det ikke ville få-
-en korrumperende effekt, er fuldstændig utænkeligt.
Pengene er ikke nye. Det er beløbene, der er nye.
I det sidste valg så vi for første gang-
-hvordan en håndfuld milliardærer bidrog med enorme summer-
-til individuelle kandidater for at de kunne føre deres kampagne.
Er det her USA? Det er ikke mit billede af USA. Det er latterligt.
Hvis det fortsætter på den måde til næste valg, ser det nok sådan ud:
"Har du 300 millioner på lommen? Så kan du købe en præsident."
Der findes både liberale og konservative milliardærer-
-så hvis du ser nogen købe et resultat, du kan lide-
-så kan en anden med en masse penge købe et resultat, du vil hade.
Man må ikke tillade, at staten sælges på auktion på den måde.
Kontrasten mellem vores værdier og den virkelighed vi lever i-
-udgør grundlaget for en social revolution.
I arbejder for os!
Tea party-bevægelsen var et resultat af, at man reddede Wall Street.
Vi vil sikre, at staten hjælper alle, og ikke kun de få.
Vi er frustrerede over den retning, landet bevæger sig i.
Bankerne blev reddet, vi blev forrådt!
Occupy-bevægelsen rettede sin vrede mod Wall Street og virksomhederne.
-Det Hvide Hus tilhører bankerne. -Det er et plutokrati.
Det handler ikke om penge, men om at folk ikke bliver hørt.
Så mange har mistet deres job, deres hjem. Det er så uretfærdigt.
Mange føler, at oddsene er imod dem.
At det er aftalt spil.
Vi skal have lobbyisterne, Goldman Sachs, George Soros-
-og Merrill Lynch ud af politik!
Hvorfor skal de have lov til at donere millioner til politikerne?
De skal være vores stemme, ikke deres!
Taberne kan blive utroligt vrede.
Du elsker ikke USA! Du elsker kun dig selv, dit egoistiske røvhul!
Mange er bekymrede over deres job. De er vrede, og nogen skal have skylden.
Muslimerne er ved at overtage.
Tag hjem med jer! Tag hjem med jer!
En nation under Gud! Ikke Allah!
De her tendenser er farlige.
Hele samfundet er ved at blive opløst.
Uddannelse skal være gratis! Slut med afgifter!
Efter at være blevet tævet af politiet og fjernet med vold-
-fortsatte Occupy Cal med sine protester i dag.
Velkommen, professor Robert Reich.
Der er en vis usikkerhed på universitetsområdet lige nu.
Det vides ikke endnu, om politiet kommer tilbage.
Det er ironisk. I stedet for at lade folk samles-
-for at udtrykke deres vrede over alle de penge, der går til politik-
-så går borgmestere og andre ud og siger: "I må ikke udtrykke jer"-
-"men vi lytter til de store virksomheders penge"-
-"der nu fortærer den amerikanske politik."
Vi mister retten til lige muligheder.
Vi mister den moralske grundsten-
-som vores demokrati er bygget på!
Alle pengene fra de rige virksomheder undergraver vores demokrati.
Når der ikke sættes grænser for de penge, der ødelægger vores demokrati-
-hvad har vi så tilbage? Hvad har vi tilbage?
Hvis jeg må blive lidt personlig...
Fordi jeg altid har været lav for min alder, og jeg har altid været lav...
Da jeg var en lille dreng, var jeg endnu lavere...
...og jeg blev altid tævet.
Som barn blev jeg ofte mobbet af de større drenge.
Det var sådan, det var. Det er sådan, det er.
Så jeg lavede alliancer med de ældre drenge.
Bare et par stykker. De blev mine beskyttere.
Den sommer, hvor jeg var ti år, blev en af mine beskyttere...
Han hed Michael Schwerner.
I sommeren 1964 havde Mickey-
-været i Mississippi for at registrere vælgere.
Han og to andre, der havde registreret vælgere sammen med ham-
-blev tortureret og myrdet.
Da jeg hørte, at min beskytter-
-var blevet myrdet af de rigtige bøller...
Det forandrede mit liv.
Jeg blev nødt til at beskytte folk mod bøller.
Folk, der ødelagde andre økonomisk og udsatte dem for oprigtig skade.
Hvis man ikke har en stemme, ingen magt og er økonomisk sårbar-
-så har man ikke nogen til at beskytte sig.
Der er ikke nogen magisk løsning på det her problem.
Jeg har skrevet mange bøger, fulde af politiske løsninger.
Og sådanne løsninger findes der mange af.
Vi laver reglerne for økonomien, og vi kan ændre på reglerne.
Man skal mobilisere og organisere. Man skal motivere folk.
Politik er ikke noget, der foregår dér ude. Det hele begynder her.
Det her er vores sidste forelæsning.
Jeg prøver lige igen. Det her er vores sidste forelæsning.
Vi begyndte med at studere velstandens og fattigdommens dynamik-
-og mange af jer følte jer lidt nedslåede efter det.
En del af jer var bekymrede over, at udviklingen var uundgåelig.
Er det her bare en partistrid? Har vi kun klassekamp i udsigt?
Nej! De rige tjener faktisk på-
-at økonomien vokser hurtigere, når det går bedre for alle andre.
Det er ikke et nulsumsspil.
Historien taler for en positiv, social forandring.
Arbejdsløshedssikring, socialsikring, borgerrettigheder.
Stemmeret, miljøbeskyttelse, Miljølovgivningen-
-blev underskrevet af Richard Nixon, af alle mennesker.
Hvis I mærker, at I tvivler på muligheden for social fremgang-
-så skal I bare tænke på, hvor vi engang har været.
Ørnen er landet.
Det afhænger af jer. Af jer.
I behøver ikke blive præsident eller arbejdsmarkedsminister-
-for at skabe forandring.
Man kan være leder på mange forskellige områder.
Jeg kunne gøre en masse andre ting.
Men jeg vælger at være her og undervise i det her-
-fordi jeg tror...på jer.
Jeg tror, at nogle af jer kommer til at forandre...
...jeres omgivelser, vores samfund, måske endda hele verden.
Afslutningsvis... Må jeres liv blive fyldt med lidenskab-
-og må jeres dage blive fyldt med glæde og lykke.
Må I udrette fantastiske ting i jeres liv-
-og må I have en fantastisk, sprudlende og lysende karriere. Tak.
FILMEN ER SLUT
NU BEGYNDER ARBEJDET
Han har inspireret mig til at ville udrette noget.
Jeg skal til Brasilien for at arbejde for en hjælpeorganisation.
-Min kone vil også studere nu. -Jeg vil være jurist.
Jeg har tænkt meget over det her.
Jeg vil begynde med at tage en fridag for at starte...
Ikke en revolution... Men det er måske det, vi har brug for.