'Et af de største emner i Lyndon Baines Johnsons liv:
Forholdet mellem målet og midlet.
Intet spørgsmål er vigtigere end det.'
Jeg elsker de bøger. Jeg elsker de bøger.
Jeg kender ingen forfatter, der er elsket på sådan en sær kultagtig måde.
Jeg tænker på Robert Caro og at læse 'The Power Broker' -
- da jeg var 22 år gammel.
Og jeg var tryllebundet.
Det har sikkert formet mit syn på politik.
LYS. KAMERA. MAKEUP. OG EN ALENLANG BOG.
Den er 46 år gammel, vejer næsten to kilo som paperback -
- og er virkelig dårligt egnet til internetalderen.
JOURNALIST, NEW YORK TIMES
Bogen er ikke digitalt tilgængelig, men i visse kredse -
- er 'The Power Broker' blevet et kæmpehit i COVID-19-æraen.
Det er et vidnesbyrd for -
- at de ved, hvad de taler om, for de har som minimum -
- læst denne bog eller vidst, at de burde have læst denne bog.
Han minder os på utrolig vis om, hvordan verden virkelig er konstrueret...
FORLÆGGER, PANTHEON BOOKS
og hvordan magt ændrer vores liv.
Hvis vi forstår magt, og vi forstår, hvad magt gør -
- ved folk, der ikke besidder den, kan vi måske forestille os en bedre fremtid.
Hej.
- Du har redigeret et par bøger? - Eller tre.
Kan du finde nogen i denne enorme samling?
De er overalt. Jeg er stadig i gang.
Bob Gottlieb er en fremragende redaktør.
Han var en ung superstjerne i forlagsbranchen.
Bob Gottlieb er den vigtigste amerikanske redaktør og forlægger -
- i efterkrigstiden.
Han var branchens svar på Dumbledore.
Hvor mange bøger har du redigeret?
Jeg vil gætte på mellem 600 og 700.
600 og 700!
Jeg har aldrig haft en vigtigere professor i sprog og litteratur -
- i at indfange menneskelige oplevelser og følelser med ord end Bob Gottlieb.
Han kunne se enhver klump ler for sig som en statue -
- og han ville hjælpe dig med at finde ud af det og forme dig til sejr.
PRÆSIDENT BILL CLINTON
Da det gik op for mig, hvor længe han havde arbejdet med Caro -
- tænkte jeg: 'Du godeste, bare jeg havde en genpart af deres samtaler.'
Min far, Robert Gottlieb, har arbejdet med Robert Caro i over 50 år.
De er nu tæt på at afslutte deres endelige samarbejde.
Jeg spurgte, om jeg måtte filme dem -
- når de arbejdede sammen på deres sidste bog.
De sagde begge nej.
De sagde, at arbejdet mellem forfatter og redaktør er for privat til andre.
Langsomt har de givet efter.
En smule.
- Sidder du behageligt? - Så behageligt.
- I dine afslapningsbukser? - Kan du ikke lide dem?
- Skal jeg skifte? - Jeg elsker de afslapningsbukser.
Okay.
Vi skændtes virkelig over denne film.
Hvis det havde været et skænderi, ville jeg ikke gøre det.
- Det var en modstand. - Jeg må gerne gøre modstand.
- Men jeg sled dig ned. - Dit charmerende smil gjorde udfaldet.
- Gør vi det nu? Sker det? - Det sker lige nu.
Robert Caro var endog mere modvillig end min far.
Men han gik med til at tale med mig om deres forhold.
Nogle gange, når vi har vores værste skænderier -
- skal jeg huske alle de ting, han har udrettet.
Bob Caro er begejstret for at filme.
- Ja, det er godt. - Det er godt.
Men han nægter at blive interviewet i samme lokale som dig.
- Hvem kan bebrejde ham det? - Hvordan kan det være, tror du?
Han er Bob Caro. Jeg ved ikke hvorfor.
Skal jeg prøve at forstå hans motivation? Nej, jeg skal hjælpe ham.
De er to geniale fyre fra New York City, som arbejdet er centralt for.
LEDENDE REDAKTØR, KNOPF
De bedste inden for deres felt.
Bob Caro, den største politiske forfatter og tænker i vor tid.
Bob Gottlieb, sin tids bedste redaktør, central for nutidens litteratur.
Synes du, at du og min far ligner hinanden?
Han ville hade at tro, at han var som mig.
Har du tilbragt meget tid med dem sammen?
LITTERÆR AGENT
Nej. Jeg tror kun, de tilbringer tid sammen, hvis de redigerer bøger.
Så det er til tider omstridt.
Jeg har gudskelov aldrig været der, når det er sket -
- men jeg har hørt fra dem begge, at det er tilfældet.
De er i 80'erne nu, og jeg tror, de taler sammen.
CHEFREDAKTØR, THE NEW YORKER
Hvis du vred armen om på dem, ville de trods kampene -
- begge sige, at en af de store glæder -
- ved deres enestående karrierer -
- er forholdet mellem de to.
I har arbejdet på dette projekt i 40 år.
Uanset hvor længe, ja. Han gør arbejdet, jeg rydder op.
Så skændes vi.
Med Bob og Bob har man to enorme personligheder.
Det bliver en interessant...
FORFATTER, KRITIKER
magtudøvelse.
EN FILM AF LIZZIE GOTTLIEB
- Susan, jeg kommer straks. - Vi filmer.
- Hvordan går det? Vi filmer! - Hej Susan.
- Hvad? - Åh gud, hvor ser den lækker ud.
Okay.
Jeg skal tilbringe min december på min Bill Gates-bog.
Min far fylder 90 i år.
Jeg har brug for en ekstra datter. Hvorfor fik jeg kun en?
Hvis jeg havde to døtre, kunne jeg have to svigersønner.
- Det er sandt. - I modsætning til Kong Lear, som...
Hvad siger han?
'Jeg kommer bag på disse svigersønner -
- og så skal der dræbes, dræbes, dræbes!'
Nemlig.
Da jeg var barn, var vores hus altid fyldt med de forfattere, min far udgav.
De var en del af vores familie.
Men af en eller anden grund aldrig Robert Caro.
Jeg mødte først Caro, da min far fyldte 80 år.
Jeg havde altid undret mig over det mystiske forhold -
- der var og stadig er så centralt i min fars liv.
50 år, fem bøger, 4888 sider, og de er ikke færdige endnu.
Jeg ville lave denne film for at forstå noget -
- om begge disse mænd og deres arbejde.
Hej. Conan O'Brien. Han vil have, at De kommer hen til mig.
Og jeg var ikke den eneste på jagt.
- Strålende. Tak. - Det er ikke Deres verden, vel?
Det er ingen hemmelighed, at jeg har efterstræbt Dem, mr. Caro.
De er den hvide hval for min Akab.
Og i aften har jeg trængt Dem op i en krog, og De slipper ikke væk.
I aften må ingen spørge denne mand:
'Hvornår udkommer den næste Lyndon Johnson-bog?'
Jeg forbyder det spørgsmål.
Jeg talte med en ven.
Han sagde: 'Du skal tale i et tempel -
- så brug udtrykket dayenu.'
Dayenu betyder: 'Det ville have været nok.'
Og jeg fastholder, at hvis han blot havde skrevet 'The Power Broker' -
- havde det været nok.
Havde han blot skrevet 'Path to Power', havde det været nok.
Hvis han havde skrevet bare én af disse bøger, dayenu, okay?
Dayenu. Vi får den næste bog -
- når han er klar til at give os den, ikke før.
Jeg har skrevet her...
Hver dag skriver jeg ned, hvor mange ord jeg skrev den dag.
- Må vi se? - Ja.
Nej, faktisk ikke.
De er noter til mig selv, formaninger eller sådan noget.
Så det har vi indtil videre.
- Er det det eneste eksemplar? - Nej, jeg er fra avisbranchen.
Hver gang jeg lægger et papirark i skrivemaskinen -
- lægger jeg kalkerpapir og et ark mere.
Så jeg tager kopien med hjem.
Og der er plads over køleskabet. Jeg smider det bare i.
Jeg må sige noget om, hvordan jeg valgte din far.
Jeg tror, det var 1970.
Jeg havde arbejdet på denne bog i syv år -
- og alle sagde til mig:
'Ingen vil læse en bog om Robert Moses.'
ROBERT MOSES (1888-1981) NEW YORK-BYGMESTEREN
Så jeg måtte have en agent.
Her var jeg fra Midtvesten. Jeg havde aldrig hørt om Robert Moses.
Knap nok.
Jeg tog en stor del af manuskriptet med hjem -
- og jeg var tryllebundet.
Lynn, du er agent for forfattere og kommende forfattere.
Hvad er din drøm med den bog, du har?
Min drøm er, at den vil få en vis læserskare -
- og at den vil forbedre forfatterens ry. Alle forfattere er forskellige -
- hvilket er en af de store glæder.
Hun sagde noget pænt om bogen -
- og sagde, at hun gerne ville repræsentere mig.
Hun sagde: 'Men du må fortælle mig noget. Hvorfor ser du så bekymret ud?'
'Jeg ved ikke, hvordan jeg skal få råd til at skrive bogen færdig.'
Jeg vidste, jeg havde tre år tilbage.
Lynn sagde til mig: 'Du kan holde op med at bekymre dig nu.
Jeg kan skaffe pengene med et enkelt opkald.'
Hun sagde: 'Men mit job er at finde en redaktør, du kan arbejde med -
- resten af dit liv.'
Så hun sagde, at det, hun ville gøre, var at arrangere...
Jeg tror, der var fire frokoster ugen efter med fire redaktører -
- som, viser det sig, alle sammen var berømte redaktører.
Tre redaktører inviterede mig på frokost på Four Seasons -
- og sagde, at de kunne gøre mig til en stjerne, hvilket ikke interesserede mig.
Og den fjerde var Bob Gottlieb -
- og han inviterede mig ikke ud, så vi bestilte sandwich ved hans bord.
Robert Gottlieb er både direktør og chefredaktør -
- for Alfred A. Knopfs forlag.
Har du erfaring, som udgiver, med at læse noget -
- afvise det af en eller anden grund -
- og se det blive en stor succes andre steder?
- Det har alle. - Er det et mareridt?
Nej, slet ikke. Hvis du er fornuftig -
- kan du huske, at du sagde nej, fordi du ikke kunne lide den -
- og at hvis du havde udgivet den med den tanke -
- var det nok ikke blevet en stor succes.
Jeg kan være meget filosofisk omkring bøger -
- jeg har udgivet, vel vidende at de er vidunderlige, men ikke blive succeser.
Heldigvis sker det ikke hele tiden.
Kort efter jeg gik til Alfred Knopf -
- sendte min ven, agenten Lynn Nesbit -
- mig dette manuskript -
- som var cirka så højt som fra her til her, bogstaveligt talt.
Det krævede ikke mere end at læse 15 sider -
- for at vide, at det ville blive et mesterværk.
Et ord, jeg ikke bruger så let.
Og han komplimenterede bogen i flotte termer.
Han sagde: 'Men det kræver arbejde, og her er, hvad der skal gøres.'
Så jeg valgte selvfølgelig ham.
Redigering er en intelligent og sympatisk reaktion på teksten -
- og på det, forfatteren prøver at opnå.
Dybest set udtrykker det din reaktion -
- og det fungerer, hvis forfatteren virkelig forstår -
- at man sympatiserer med det, han eller hun gør.
Når man prøver at ændre noget til noget, det ikke er -
- i stedet for at forbedre det, så lurer tragedien.
Bered jer på visdom. Den er på vej til jer.
Jeg vil tale med jer om de to ting, jeg virkelig forstår -
- nemlig redigering og udgivelse, hvilket er to forskellige ting.
Hvis I vil være forlagsredaktør eller stræbe efter at blive det -
- kan jeg ikke lære jer det. I skal være en læser.
Hvis ikke, så prøv ikke at blive redaktør. For hvorfor dog det?
Og redigering er, at I læser noget -
- og I har en fornemmelse af: 'Hvis han gjorde dit, hvis hun gjorde dat -
- ville det være bedre.'
Udgivelse er...
Fra forlæggerens synspunkt er det meget enkelt.
Det handler om at få din egen entusiasme ud til offentligheden.
Her er en historie.
Man ved ikke, hvad folk er interesserede i.
Bob Caro er det perfekte eksempel. På et tidspunkt først i 70'erne -
- havde jeg sagt ja til bogen, der senere blev 'The Power Broker' -
- bogen om Robert Moses og New York City.
Og selvom jeg voksede op i New York City, og jeg er newyorker og elsker New York -
- var historien om Robert Moses ikke en -
- der virkede super interessant for mig.
Men da Caro er sådan et geni -
- blev den hyldet som en klassiker.
Vi vidste ikke, at Lyndon Johnson lurede i horisonten.
Og Lyndon Johnson lurer stadig i horisonten -
- fordi han nu arbejder på bind fem -
- af en biografi i tre bind.
Og det er et aktuelt spørgsmål -
- om han og jeg vil overleve til den sidste.
Da jeg er ældre end ham, håber jeg, at han overlever.
Fordi den skal afsluttes.
- Går du her om morgenen? - Ja. Det er en god tid.
Man tænker bare. Jeg plejede at løbe. Jeg kan ikke løbe mere.
Det var min bedste tid. Sådan tænkte jeg virkelig.
De første afsnit kom bare til mig.
Det er interessant. Forleden morgen så jeg mig omkring -
- og alle andre gjorde noget med et apparat -
- og jeg gik rundt og tænkte, at jeg virkelig var ude af trit -
- med den moderne tidsalder.
Jeg skriver mange udkast, indtil vi når et vist punkt på skrivemaskinen...
I hånden, og så går jeg hen til skrivemaskinen.
Det er ikke aftalt... Det er ikke aftalt...
Jeg skriver faktisk de afsnit, jeg tænkte på, da jeg gik i dag.
Men de er ikke så gode, så jeg smider det nok ud.
Jeg havde aldrig interesse i at skrive en bog for at fortælle om en stor mand.
Jeg var altid interesseret i at bruge det liv -
- til at vise ting om politisk magt.
Vi lever i et demokrati, så politisk magt -
- skal komme fra os, fra stemmeboksen.
Så jo mere jeg fandt ud af om, hvordan politisk magt virkelig fungerede -
- ikke i lærebøgerne, men hvordan det virkelig fungerede, jo mere...
Hvis jeg kunne fortælle folk om det på en forståelig måde -
- jo bedre ræsonneret ville deres stemmer være.
Og forhåbentlig ville vores demokrati blive bedre.
Jeg tror, han ville være forfatter helt fra barnsben.
Han forelskede sig i bøger.
Da han var ung, ville folk være forfattere.
Bøger havde stor indflydelse og kunne ændre ting.
FORFATTER OG RESEARCHER, BOB CAROS KONE
Og hvis du ikke føler, at du kan gøre en forskel -
- ville man ikke bruge så meget tid og arbejde så hårdt på det.
Bob havde faktisk en elendig barndom.
Han måtte ikke have musik i huset.
Han måtte ikke tage venner med hjem -
- og hans yndlingsbeskæftigelse var at gå på biblioteket -
- og hente en bog.
Han tog bogen med til Central Park i weekenden -
- og læste den hele dagen, så han ikke skulle hjem.
De siger, at De ikke voksede op i et hus med bøger -
- og det var ikke en del af noget, der var vigtigt for Deres far.
Deres mor blev syg, da De var ret lille.
Min mor blev meget syg, da jeg var fem.
Og hvis man havde brystkræft dengang -
- var der meget lidt eller intet, de kunne gøre for dig -
- så hun døde, da jeg var 11.
Min far... Han talte engelsk. Han kom hertil fra Polen.
Han lærte sig selv at skrive engelsk ved at afskrive artikler i 'New York Times'.
Hans sprog med vennerne var jiddisch.
Men før hun døde, fik min mor ham til at love at sende mig -
- til Horace Mann-skolen.
Og Horace Mann-skolen blev derfor centrum for min barndom.
Bob brugte så meget tid der, som han kunne.
Han ville aldrig hjem.
De få gange, han havde en med hjem -
- var han meget flov over -
- at hans far råbte og skreg ad ham.
Og det var hårdt for Bob.
Jeg mødte Bob på Princeton.
Det var her, Ina og jeg mødtes.
Jeg så Ina danse forbi med en fyr -
- og jeg sagde: 'Lad os tage et billede med hende.'
Så jeg tog derhen, og det var der, vi mødtes.
Jeg var ung journalist på 'Newsday' og skrev stadig noveller.
Vi havde en chefredaktør, Alan Hathway -
- som virkelig var fordomsfuld over for folk fra prestigefyldte universiteter.
Jeg gik på Princeton, og de ansatte mig, mens han var på ferie som en joke.
Så han gik forbi mit skrivebord hver dag på vej til sit kontor -
- og han talte aldrig til mig.
Så en dag skulle jeg gennemgå en masse filer på et statsagentur -
- og jeg skrev et langt memo.
Og næste morgen, meget tidligt, ringede hans sekretær til mig og sagde:
'Alan vil se dig med det samme.'
Hele vejen ind var jeg sikker på, at jeg ville blive fyret.
Han vinkede mig hen og sagde:
'Jeg vidste ikke, at en fra Princeton kunne gennemgå den slags.
Fra nu af laver du efterforskningsarbejde.'
Jeg har stor savoir-faire i øjeblikke som dette.
Og det, jeg sagde til ham, var:
'Men jeg ved intet om efterforskningsarbejde.'
Og han så op på mig i noget, jeg husker som meget lang tid -
- og sagde: 'Bare husk én ting: Vend hver side.
Antag aldrig noget. Vend hver eneste forbistrede side.'
TRE NEWSDAY-JOURNALISTER HÆDRET
Hvordan skrev du 'The Power Broker'?
Jeg blev mere og mere interesseret i politik -
- og fik fornemmelsen af, at jeg ville skrive om politisk magt.
Og det hele gav mening for mig med Robert Moses.
En mand, der byggede flere offentlige værker end nogen anden i USA's historie -
- og gennemtvang guvernører og borgmestre sin vilje.
Det var Robert Moses.
Ingen har bygget som Robert Moses.
Ingen farao af Egypten, ingen kejser, ingen konge -
- har bygget på Jordens overflade -
- i den skala, som dette ene menneske gjorde.
Når man flyver over New York og kigger ned -
- er det et landskab af Moses.
HÅBETS BRO
Magt skal komme af at blive valgt.
Men her var en mand, der aldrig blev valgt til noget.
Han havde mere magt end nogen folkevalgt.
Han havde mere magt end borgmestre og guvernører.
Mere magt end dem tilsammen.
Han besad magten i 44 år.
Så hvor kom magten fra?
Caro var adskillige år om at forstå det -
- og ingen troede, at det var en opfindelse for at få magt og udnytte den.
Caro afslørede -
- at Moses havde opbygget dette mageløse imperium -
- og indflydelse over byen -
- på ryggen af den offentlige autoritet.
FORFATTER
Det startede med Triborough Bridge Authority.
Det gav ham adgang til pengene fra toldafgiften.
De offentlige myndigheder blev behandlet som noget -
- der solgte obligationer for at skaffe penge til broen -
- opkrævede told, indtil de kunne betale dem af -
- og så gik de konkurs.
Ingen så, at de var en kilde til enorm politisk magt.
Så han opbyggede et kæmpe imperium i New York -
- på håndører.
Det var meget vigtigt, at folk læste denne bog.
Og de ville ikke læse en bog om Robert Moses.
Medmindre jeg i begyndelsen, i introduktionen -
- gjorde noget, der fik dem til at forstå, hvor vigtig han var -
- omfanget af det, han gjorde, og hvordan det påvirker alles liv.
Én ting er at sige, at Robert Moses anlagde -
- 1000 km motorveje og alléer.
Det får ikke nogen til at læse bogen. Det er bare en statistik.
Så jeg sagde: 'Jeg kan huske 'Iliaden'.'
Jeg sammenligner ikke mig selv med Homer -
- men en god bog kan fungere som model.
Jeg sagde: 'Homer gjorde det ved at remse alle landene op.'
Der var virkelig magt i det.
Og navnene på skibene. Der var virkelig magt i det.
Jeg sagde: 'Jeg prøver at lave en liste over vejene.'
Jeg sagde: 'Det er bedre, men det er ingenting endnu.'
'Hvad kan du gøre?' 'Måske kan jeg gøre det med rytme.'
LANDSKAB AF MOSES
Jeg husker dagene, hvis ikke ugerne, hvor jeg prøvede at regne det ud.
Hvilken rytme vil fungere, så vi kan vise storheden af denne præstation?
Skal vi begynde fra toppen?
'Ingen borgmester formede New York... End ikke LaGuardia...
SKUESPILLER, FORFATTER, CARO-FAN
efterlod på dens turbulente overflade mere end de mindste varige aftryk.
Men Robert Moses formede New York.
Han anlagde både Major Deegan Expressway, Van Wyk Expressway -
- Sheridan Expressway og Bruckner Expressway.
Han anlagde Gowanus Expressway, Prospect Expressway -
- Whitestone Expressway, Clearview Expressway -
- og Throgs Neck Expressway.
Han anlagde Cross Bronx Expressway og Brooklyn-Queens Expressway -
- Nassau Expressway, Staten Island Expressway -
- og Long Island Expressway.
Han anlagde Harlem River Drive og West Side Highway.'
Jeg fik et legat til et år.
På baggrund af det sagde jeg op som journalist -
- i den tro, at jeg var færdig om et år.
Men i slutningen af året var jeg knap nok begyndt.
Jo dybere jeg gravede i bogen, jo mere tænkte jeg på at opgive.
Og det tænkte jeg selvfølgelig meget på -
- fordi vi havde et lille barn, og vi var ludfattige.
Vi solgte vores hus på Long Island.
Vi flyttede til en lejlighed i Bronx, som vi virkelig hadede.
Men jeg følte, at det var noget -
- der skal forklares.
Opdages og forklares. Det er vigtigt.
Ingen kunne have været mere isoleret end Ina og jeg.
Vi er oppe i Bronx. Jeg kendte et par forfattere -
- for jeg havde arbejdet på biblioteket, men jeg vidste intet om forlag.
Forlagsbranchen.
I 1970, da Lynn blev min agent -
- og Bob blev min redaktør, ændrede hele mit liv sig på en uge.
Der er andre landskaber, ikke kun de anlagte.
Forlagsbranchens landskab -
- fra 1950'erne og indtil i dag, som vi alle lever i -
- er et landskab, der hovedsageligt blev skabt af Bob Gottlieb.
Det er nok den bog, jeg er mest forbundet med.
Hvorfor tror du, det er sådan?
Den har været en stor succes og indflydelsesrig.
BARNEBARN
Min store succes skyldes dette tal.
- Virkelig? Hvordan... - Den hed oprindeligt 'Punkt 18'.
En anden stor forfatter udgav en krigsbog.
- Hvad hed den? - 'Mila 18'. Vi kunne ikke...
Det var den første roman af en ukendt.
Så vi måtte skifte. Det var en tragedie.
Jeg lå i sengen og var bekymret og tænkte: 'Punkt 22'.
Jeg ringede om morgenen og sagde: 'Jeg har det.
Det er 22, det er endnu sjovere end 18.'
Vi overbeviste os selv om, at det var sjovt, så vi var meget glade.
Og den sælger stadig.
PUNKT 22 JOSEPH HELLER
Her er en masse af Doris' ting, først hendes mest berømte bog:
'Den gyldne bog'.
- Det var hendes anden bog, jeg udgav. - Hvad handler den om?
Den handler om kvinder.
Feminisme. Mænd. Livet. Universet.
Hun var en fantastisk person og en vidunderlig forfatter.
Toni Morrison. Hvilke af disse har du redigeret?
Altså, alle sammen.
- Alle undtagen 'Sula', ikke? - Nej, den redigerede jeg.
Det var hendes første bog, jeg arbejdede på.
Du har arbejdet med Toni lige så længe som med Caro.
Skændes du med hende, som du gør med Caro?
Sagen er, at Toni og jeg læser på samme måde.
Vores baggrunde er forskellige, men vi læser på samme måde.
Vi er ikke altid enige, især om kommaer -
- som var en evig kamp.
Men...
Jeg skal bare indånde det, og hun forstår det -
- og hun skal bare indånde det, og jeg forstår hendes reaktion.
'En velsignelse'. Rigtig god bog, forresten.
'Elskede', selvfølgelig. Hvilke udgaver?
Se, det er en udgave. Der er en anden udgave.
Toni husker, at med 'Sula', i første afsnit af det originale manuskript -
- var der en kat.
Hun husker, at jeg sagde: 'Ingen kat i første afsnit.'
Så katten blev revet ud af 'Sula'.
Redaktører skal være onde for at være venlige. Som bedstefædre.
Det virker på samme måde.
ANTI-BEACH LÆSER THE POWER BROKER
- Jeg så et billede. Er det ham? - Ja.
Virkelig? Du godeste.
Det er... Vi var alle unge, da vi var unge.
Sådan er det at være ung.
Man er ung.
Jeg blev født med ekstra energi.
Jeg brugte det i min læsning. Jeg brugte min energi som læser -
- for jeg dyrkede ikke noget fysisk som sport.
Vi boede tæt på Central Park.
Jeg ville aldrig gå ind i parken.
Min mor fik mig til at stå udenfor -
- på gaden i en time hver dag for frisk luft.
Så jeg stod ved siden af dørmanden og legede med min yoyo.
Han omtaler sig selv som et ulykkeligt barn.
SKUESPILLER OG BOB GOTTLIEBS KONE
Hans skolekammerater sagde, han var bedårende.
Og sød.
Men sådan så han ikke sig selv.
Jeg tror ikke, han så sig selv på den måde -
- fordi hans far ikke så ham på den måde.
Min far var en advokat ved navn Charles. Han arbejdede hele tiden.
Min far var en vred person -
- og jeg tror, at noget af hans vrede blev rettet mod mig.
Så jeg var aldrig god nok.
Men for min mor var jeg perfekt.
Min mor var folkeskolelærer.
Vi læste morgen, middag og aften.
Til middag sad vi alle med hver vores bog.
Jeg gik på Columbia i New York -
- og så gik jeg på Cambridge i England i et par år.
Da jeg var 21, var jeg gift, og vi fik en søn.
De næste par år var vi lykkelige på overfladen -
- men under overfladen var jeg ikke glad.
Og i 1958 fordybede jeg mig i freudiansk analyse -
- fire dage om ugen på sofaen i otte år.
For jeg ville ikke være den vrede person, min far var -
- og jeg kunne mærke, at jeg drev i den retning.
- Virkede det? - Om psykoanalysen virkede?
Det må du fortælle mig.
Ja, det gjorde en enorm forskel i mit liv.
Gennem de otte års analyse skete der forskellige ting -
- såsom at min mor døde.
Et år i analyse, hvor jeg lå på ryggen og ikke gjorde andet end at græde.
Og i løbet af den tid blev jeg skilt.
Jeg mødte og blev forlovet med din mor.
En fatal gestus.
Jeg mødte Bob, da min far -
- som skulle udgives af Simon & Schuster -
- tog mig med for at møde Bob Gottlieb.
Hun optrådte på Broadway i det rædsomme stykke kaldet 'Stedfortræderen' -
- og hun var ufattelig smuk og talentfuld.
Da jeg mødte ham, sagde han faktisk til mig: 'Jeg er ødelagt.'
Han sagde: 'Jeg er dårlig til børn og hunde.'
Det første, jeg tænkte, var: 'Vi skal have en hund.
Og vi skal have et barn.'
Hvordan kom du ind i forlagsbranchen?
Jeg var en nørdet dreng fra universitetet -
- og jeg havde læst mere end nogen anden i verden.
Og ingen ville lægge mærke til mig eller ansætte mig -
- fordi jeg var en usoigneret, arrogant person.
Endelig mødte jeg en ansættelsesagent -
- og hun kunne lide mig, hvilket ingen før havde kunnet.
Hun sagde: 'Der er kun et sted, du kan arbejde: Simon & Schuster.'
Jeg kom ind fredag til en aftale med Jack Goodman.
Han sagde: 'Skriv et brev til mig og sig, hvorfor du vil ind i forlagsbranchen.'
Og det fornærmede mig virkelig.
Så jeg tog hjem, det var en fredag, og jeg skrev:
'Kære mr. Goodman. De ville høre, hvorfor jeg vil være i forlagsbranchen.
Det kan jeg ikke, da andet ikke har faldet mig ind.'
Jeg lagde det i en konvolut og lagde det i receptionen.
Det var en stor løgn -
- for det var aldrig faldet mig ind at være andet end en læser.
Jeg begyndte i 1955, så jeg tjente 75 dollars om ugen.
Det overgik mine vildeste drømme.
Jeg havde været der i to dage, hvor jeg blev så forelsket i det.
Det var så perfekt for mig.
Inden for et par år redigerede jeg bøger, og snart redigerede jeg en masse bøger.
Jeg har altid været meget selvsikker. Jeg tvivlede aldrig på mine evner.
Jeg tvivlede på alt andet ved mig selv, men ikke det.
For jeg vidste, at jeg var en bedre læser end alle andre.
Og tiden har ikke vist det modsatte.
Jeg har begået hundrede fejl, men det er en anden historie.
Fra begyndelsen, når en forfatter eller agent har givet mig et manuskript -
- læste jeg det natten over og vendte tilbage dagen efter -
- eller i værste fald i weekenden.
Ikke at gøre det var som dyremishandling.
Men jeg kunne heller ikke vente.
Det var ikke for at være storsindet, selvom jeg også er det.
Men det var af nysgerrighed.
Hvad har hun gjort? Hvordan fungerer det?
Hvorfor lægge det på mit natbord og ikke læse det i tre uger?
Du skal læse det. Hvorfor ikke med det samme?
Det opmuntrede folk til at sende mig ting -
- og det var godt for mine forfattere.
I 1968 forlod jeg Simon & Schuster, hvor jeg var chefredaktør -
- og rykkede til Knopf.
Han kom ind som en cyklon, som en tornado, og ændrede alt.
Som chef for Knopf ville han se alt.
Et af hans dikta er, at hvis man har styr på alle detaljer -
- får man den bedste bog.
For man ved ikke, hvad der sælger en bog. Er det omslaget? Er det indslaget?
Det er i hvert fald redigeringen. Alle detaljer skal være rigtige.
Jeg lærte alt om udgivelser af ham.
REDIGERET AF GOTTLIEB
Forfatterens betydning -
- og hvordan vi er forfatterens repræsentant, fortaler og promoter.
Og vi forsvarer forfatteren hele tiden -
- fordi forfatteren er derude alene. Og vi er her takket være forfatterne.
På Knopf var jeg direktør, forlægger, chefredaktør -
- og redaktør for 20-30 bøger om året.
Med en skuespillerinde-kone...
børn, inklusive dig.
Mens jeg i mit andet liv -
- hjalp med at lede New York City Ballet -
- for George Balanchine og hans partner, Lincoln Kirstein.
Jeg endte med at stå for programmet over sæsonens balletter -
- og føre tilsyn med markedsføringen.
Det elskede jeg. Det var den anden side af mit liv.
Og jeg læste.
Men jeg lavede ikke andet.
Jeg gik ikke i biografen.
Jeg gjorde ikke andet end det, jeg selv valgte.
Så der var nok energi. Jeg følte aldrig, at jeg kom bagud.
Og jeg er hurtig.
Det første, vi skal huske, er, at vi er til tjeneste.
Det er ikke din bog.
Det er anderledes fra forfatter til forfatter.
Nogle gange er det et meget følelsesladet forhold -
- fordi der sker en overføring, som i psykoanalyse.
Og forfatteren skal bruge redaktøren -
- af følelsesmæssige eller psykiske årsager, og sådan er forholdet.
Det er ikke bevidst. Det sker.
Andre, nej.
Nogle forfattere har brug for hjælp med plottet.
Forfattere har brug for en, der siger: 'Denne person fungerer ikke.'
Denne situation lyder forkert. Her er grunden.'
Det er én slags redigering.
Andre kan man ikke sige andet til end 'semikolon'.
Så det er det, man giver.
Man fornemmer bare, hvad der er nyttigt og en hjælp.
Men det komplicerede er, at det viser, at man skal være altruistisk.
Men det er jeg ikke, som du har bemærket.
Så du har brug for et stærkt ego -
- for der skal være -
- en ligevægt af styrke.
Hvis du ikke er stærk nok til at give forfatteren, hvad han har brug for -
- hvilket er din sande, stærke holdning -
- hvis du skal holde dig tilbage og være nervøs -
- vil det ikke fungere, for du yder ikke det nødvendige.
Så der må være lighed.
Jeg tror, det var 1970.
Det eneste, han gik op i under den første samtale -
- var tegnsætning.
Det har vi talt om i 45 år.
Jeg begyndte at arbejde på det -
- og det stod klart, at det skulle skæres ned, kondenseres -
- eller hvad man nu vil kalde det.
Ikke fordi der var for meget at læse, men du kunne ikke udgive den.
Det kunne ikke være i ét fysisk bind.
At bogens rygrad kun kunne...
fysisk holde det, den endte med at holde -
- at den ville falde fra hinanden, hvis den var længere.
Jeg spurgte ham engang, om han kunne lave bogen i to bind -
- og han sagde: 'Jeg kan måske få folk interesseret i Robert Moses én gang.
Jeg gør dem aldrig interesserede to gange.'
Og jeg gik med til det uden... Fuldstændig.
Jeg troede ikke, at bogen ville sælge særlig mange eksemplarer.
Den skulle have en vis længde -
- så vi måtte skære 1.050.000 ord ned til 700.000 ord.
Måtte de skære 350.000 ord fra?
Åh gud.
De fleste bøger er en syvendedel kortere.
Der er mange bøger på under 100.000 ord.
Materialet var vidunderligt, så det var svært at give afkald på det.
Det er ikke som normalt, hvor man som redaktør tænker:
'Åh gud. Dette er kedeligt. Der er for meget af det.
Vi må af med det.' Eller: 'Det er repetitivt.'
Men her var problemet, at jeg heller ikke ville af med det materiale -
- men det skulle væk.
Så...
Bob var i teorien enig, og så begyndte vi at arbejde.
Jeg kom med forslag, og vi drøftede det.
Han havde et forlag at drive -
- men jeg ankom om morgenen ved titiden -
- og han lukkede døren til sit kontor hver dag -
- og vi arbejdede tre eller fire timer om dagen.
Jeg kan huske, når han åbnede den, var der en række redaktører -
- der ventede på hans beslutninger.
Men på det tidspunkt koncentrerede vi os bare -
- med en voldsom intensitet -
- om, hvordan bogen skulle beskæres.
HELE SIDEN SKAL VÆK
SKAL UD
Jeg har altid ment, at hvis en ikke-fiktionsbog skal overleve -
- skal prosaen og fortællingen, rytmen og så videre -
- scenerne, være på samme niveau -
- som et fantastisk fiktionsværk, der overlever.
Meget få redaktører...
og ikke mange faglitterære forfattere har det sådan.
Mange af dem føler, at det eneste, der betyder noget, er at få styr på fakta.
Og din far, Bob Gottlieb -
- gik lige så meget op i fortællekunsten, som jeg gjorde.
Han er nok den eneste, jeg har mødt, der gik så meget op i fortællekunsten.
Det betyder ikke, at vi var enige om fortællekunsten.
Især med... Meget af det handlede om semikoloner.
Han synes, jeg bruger for mange.
Det gode ved Bob er også det, der gør ham irriterende.
Alt er ekstremt vigtigt.
Bogens første kapitel og et semikolon.
De er lige vigtige.
Og han kan være lige så urokkelig, stærk, følelsesladet -
- og irrationel med hensyn til dem alle.
Sådan er jeg også. Jeg kan genkende mig selv i det.
For jeg synes også, at et semikolon er værd at udkæmpe en borgerkrig for.
Et semikolon har en særlig funktion.
Et semikolon er ikke nær så langt et hold som et punktum. Det er komplet hold.
Men det er et længere hold end et komma -
- som bare er noget, man glider... Et lille ophold.
Så det har en særlig funktion.
Han siger, at du har en helt anden idé om semikoloner end ham.
For jeg er redaktør. Han er bare forfatter.
Kan du forestille dig, hvorfor to mænd slås om et semikolon?
THE NEW YORKERS KOMMADRONNING
Det misbruges. Ofte.
Men hvorfor er semikolon en forvirrende tegnsætning?
Fordi det er...
Jeg ved, hvordan jeg bruger det. Jeg mener, at man får to sætninger -
- der har en kausal relation -
- og de er bedre forbundet end ikke.
Semikolonet, uanset hvordan man ser på det, forlænger en sætning.
FORFATTER
Det giver forfatteren lov til at skrive en sætning, der er næsten lige så lang.
Mærkeligt nok, selvom vi ikke ved det, læser vi med vores åndedræt.
Og du bevæger dig nedad -
- og et semikolon ligner ikke et hold -
- på samme måde som et punktum med stort bogstav.
Tænker du ofte på dem?
Om en tankestreg eller et punktum måske gør mere?
Der er et semikolon -
- et af Robert Caros semikoloner. Det stammer fra hans selvbiografi.
'På det tidspunkt fløj jeg frem og tilbage mellem Austin og Washington.
Papirer dør ikke', semikolon, 'Det gør folk.'
Meget af det handler om spændinger. Forstår du?
Man ved, der er noget på vej, når man ser det semikolon.
Jeg ville ikke give mig, for det var min bog.
Det skulle være min tegnsætning.
Og Bob gav sig ikke, fordi han mente, jeg tog fejl.
Og han troede, han havde ret.
Så vi stormede en del ud af lokalet.
Han var chefredaktør, så han kunne altid gå ind i et andet rum -
- og have et møde med nogen om deres...
Noget med en af deres bøger eller kontrakter.
Jeg kunne kun gå ud på badeværelset.
Så jeg brugte meget tid på badeværelset på Knopf.
Men der var mange alvorlige skænderier.
Jeg er en hurtig tilskærer og arbejder.
Men hele processen med det -
- og at arbejde med ham, tog et år -
- hvilket nok er ti måneder længere end nogen anden bog -
- eller de fleste andre bøger.
Vi skar det ned til, hvad, 1700 sider? Jeg kan ikke engang huske det.
Og det var svært at få det hele til at passe i ét bind.
Der var tidspunkter, hvor jeg tvivlede på, om vi kunne.
Når jeg ser tilbage på det, var det virkelig svært.
Når jeg ser tilbage på mit liv -
- tror jeg ikke, der var noget hårdere end det.
Som du ved, er bogen en kassesucces.
Men når man læser bogen, vil man ikke have mindre, men mere.
Det er tegn på en vidunderlig bog.
Men det tog ham selvfølgelig syv år.
For at sige det mildt. Han er flittig.
Og det er en egenskab, jeg ærer og beundrer mere end nogen anden.
For alle kan være bedårende. Men ikke alle kan være flittige.
Med resultater.
Caro gør det fremragende i dette kapitel om Jones Beach -
- hvor han har en hel sektion om -
- de geologiske kræfter, der skabte Long Island.
Han begynder med gletsjere.
Han går tusindvis af år tilbage -
- og fortæller hele begyndelsen. Og så taler han om samfundene -
- der blev dannet, hvilket er afgørende for historien.
Så man har de rige menneskers -
- samfund på North Shore med Fitzgerald og 'Gatsby' -
- men også fiskersamfund langs sydkysten.
Man lærer om disse samfunds sociologiske historie -
- hvad de mente, og hvor de geografisk befandt sig.
Og så er der den teknologiske historie. Han fortæller om bilen.
Det er først i 20'erne. Folk har egen bil og sidder fast i byen.
De kan ikke komme til stranden.
Og midt i alt det finder du Robert Moses, som har lejet en båd -
- og tager ud til disse forladte, smukke, hvide sandstrande -
- og drømmer om denne park. Kapitlet hedder 'A Dream', en drøm.
Det bliver Moses' første store projekt. Han anlægger landevejen dertil.
Han leder Southern State Highway gennem Long Island -
- og anlagde denne strand, som den dag i dag stadig er -
- en strand, der i sandhed tilhører newyorkerne.
Han fremlægger det, så man ikke ved, hvad man skal tro om Moses som idealist.
Moses var en, der virkelig tror på bymiljøet og at forbedre det.
Som man læser videre, hvor han interviewer folk i et samfund -
- som en af motorvejene blev ført igennem.
Den blev ført igennem så voldsomt og energisk uden nåde.
Samfundet bliver sønderrevet.
Han vil finde kvinden, der ledte gruppen, der ville stoppe dette.
Han interviewede hende om hendes liv og samfundet før motorvejens tid.
I Moses-bogen begynder han at give dig to ting -
- men så dukker en tredje op, og det er Moses, der ændrer sig.
Magten forandrer Moses.
Og at idealismen nu bliver forgiftet af egenrådighed -
- og af en manglende evne til at lytte.
Så denne person hærdes.
Jeg troede, mine bøger skulle handle om, hvordan magt virkede -
- og forklare hvordan.
På et tidspunkt, da jeg skrev 'The Power Broker' -
- indså jeg, at mine bøger også skulle handle om noget andet.
De skulle handle om effekten af magt på de magtesløse.
Hvordan det påvirkede folk på godt og ondt.
Jeg lavede 522 interviews til bogen.
Jeg ville vise de menneskelige omkostninger ved vejene.
Man gik ind i disse bygninger...
Jeg kan huske en lejlighed -
- hvor jeg bankede på, og der var fire-fem små børn, der løb rundt.
Og moren, uanset hvad jeg spurgte hende om -
- sagde altid: 'Jeg må have mine børn væk herfra.'
Det var alt: 'Jeg må have mine børn væk herfra.
Jeg må have mine børn væk herfra.'
Han skrev denne bog for alle de år siden -
- og det holder stadigvæk.
Meget ændrer sig 20 år senere, og man tænker: 'Glemte alt om kvinderne.'
Eller: 'Ups, det var lidt racistisk.'
Det er der intet af. Der er ægte kærlighed til folk -
- og en klar forståelse af, hvordan folk behandles -
- om det er kvinder eller farvede, om det er fattige eller hvem som helst.
Den, der bliver marginaliseret, får plads.
Lige uden for døren, til den bygning vi sidder i, er Bruckner Expressway.
Da jeg læste kapitlet 'One Mile', var det tydeligt -
- at det var folk, der var blevet ramt...
EJENDOMSBYGHERRE
af konstruktionen af en motorvej -
- hvilket var lig med den komplette ødelæggelse af deres livsstil.
Og det blev aldrig det samme igen.
Det, der slog mig mest, var, at der var en rute -
- som man kunne have valgt, og som havde undgået stor skade -
- på folks hjem og forretninger.
Men i stedet, kun fordi Robert Moses -
- havde en ven, der ejede en af de ejendomme -
- sagde han: 'Vi undgår din lille ejendom.'
Men vi ødelægger alle andres for at bevare din.
Jeg kan huske, jeg læste det og tænkte:
'Det er en af de mest forskruede ting -
- jeg nogensinde har hørt om.'
Når man ved, at det skete i området, hvor jeg blev født -
- og at det arbejde, vi udfører lige nu -
- virkelig arbejder på at skabe ændringer, hvor skaderne blev udrettet.
Bob Caros arbejde og forståelse af -
- hvordan folk blev påvirket, går langt ud over empati.
Det var så inderligt støttende.
Der var heling i det og styrke og kraft i det.
Ikke bare: 'Jeg har ondt af dig.' Mere: 'Brug dette.'
Jeg føler, at den bog styrkede vores arbejde.
Et interessant emne i bogen er, at når man får den magt -
- følte han, at han den magt skulle vokse.
Det er Amerikas historie. 'Moses tror, at historien vil retfærdiggøre ham -
- at hans arbejde vil blive velsignet af kommende generationer.'
- Så det er jer. - Ja.
'Måske har han ret.
Ingen kan sige, at New York ville have været en bedre by uden Robert Moses.
Det er kun muligt at sige, at det ville have været en anden by.'
Ja.
- 'The Power Broker' blev udgivet. - Ja.
- Var den straks en succes? - Du ved, det...
Ja.
Det var den faktisk.
Alle i den politiske top... Borgmester Wagner var rasende på mig.
Guvernør Rockefeller var rasende.
Og Moses skrev selvfølgelig disse historier...
'New York Times' trykte ethvert ord af Robert Moses som sandt.
Så jeg læste overskrifter som: 'Caro, 'giftig slange" -
- det var i anførselstegn. 'Caro, 'giftig slange", sagde Moses.
En dag ringede Ina og sagde: 'Du har vundet Pulitzerprisen.'
Jeg har aldrig været i stand til at blive begejstret over sådan noget.
Hun blev vred på mig og sagde: 'Hvorfor er du ikke glad?'
Den begyndte bare at sælge.
Og den er blevet solgt uden stop.
41. PRINT AF THE POWER BROKER
I næsten et halvt århundrede.
Og næsten lige så længe, som Robert Moses havde magten.
'The Power Broker' var ude, og spørgsmålet var, hvad han nu ville skrive.
Jeg kan ikke holde ud at gøre noget, jeg har gjort før, igen.
Jeg kan ikke holde det ud.
Så for at få nok penge til at færdiggøre 'The Power Broker' -
- skulle jeg skrive to bøger.
Robert Moses' biografi og Fiorello LaGuardias biografi.
Jeg runder bogen af, og går i gang med LaGuardia...
BORGMESTER, NEW YORK 1934-1945
og jeg tænkte: 'Jeg hader det.
Jeg har skrevet historien. Det er New York. Det er gjort.'
I 'The Power Broker' prøvede jeg at vise byens politiske magt.
Nu ville jeg vise national politisk magt.
Jeg tænkte, Lyndon Johnson var løsningen. Ham kan jeg formidle det igennem.
Men ingen vil slippe mig ud af LaGuardia-kontrakten.
Din far ringede og sagde:
'Der er noget, jeg vil tale med dig om.'
Jeg tror, han sagde: 'Hør på mig.
Mist ikke besindelsen, før jeg er færdig.'
Så jeg kom ind, og han sagde:
'Jeg ved, at du er virkelig stålsat på LaGuardia-biografien.'
Jeg sagde: 'LaGuardia er en fascinerende person -
- men jeg tror ikke, at det er et stort nok emne.
Det, du er interesseret i, er magt.'
Og ud af min mund kom disse ord -
- hvilket jeg ikke havde overvejet før, hvilket er sådan, jeg normalt gør.
'Jeg synes, du skal skrive om Lyndon Johnson -
- fordi han eksemplificerer brugen af magt mere end nogen anden i vores tid.'
Bob var kommet ind for at sige:
'Jeg synes, jeg skal skrive om Lyndon Johnson.'
'Men der er et problem', sagde han. 'Det er en kæmpe historie.'
Jeg sagde: 'Men jeg vil lave flere bind -
- for jeg vil aldrig klippe noget ud, som vi synes skal være i den.'
Og han accepterede det straks.
Så...
Vi kiggede på hinanden med en vild forventning, og det var det.
Og han sagde: 'Men hvordan har jeg råd til det? Det vil tage mig... Hvem ved?'
Vi tænkte, vi skulle lave tre bind. 'Hvad skal jeg leve af?'
Jeg sagde: 'Det er ikke dit problem.
Lynn og jeg finder ud af det.'
Da vi gik ind i projektet -
- kunne vi ikke vide, at vi ville være i gang resten af livet.
Folk spørger mig altid, hvorfor jeg valgte Robert Moses og Lyndon Johnson.
Fra første gang jeg tænkte på at skrive biografier -
- så jeg dem som oplysende.
Tiden for de mænd, jeg skrev om -
- og de store kræfter, der formede den tid.
Især den politiske magt.
Denne regering i dag -
- erklærer betingelsesløs krig mod fattigdom i Amerika.
Hver gang en knægt fra en fattig familie kommer på college -
- på grund af Lyndon Johnsons reformprogram, Great Society -
- er det et eksempel på politisk magt.
VI MARCHERER MED SELMA!
Hver gang en sort mand eller kvinde kan gå ind i en stemmeboks -
- på grund af Lyndon Johnsons lov om sortes stemmeret -
- er det et vigtigere eksempel på politisk magt.
Og desværre mister en ung mand -
- titusindvis af unge mænd -
- livet i en nytteløs krig i Vietnam.
Caro forstod Johnson -
- så vidt som noget andet menneske kunne.
Hvad var det ved denne mand, der var specielt?
Positivt og negativt.
Hvordan kan en fyr med så meget selvtillid i Senatet -
- og evnen til at gennemføre denne ekstremt svære borgerrettighedslov -
- også være så usikker og bekymret for at virke svag...
at han var nødt til at gå på listesko mod katastrofen i Vietnam?
Caro prøver at finde en måde at besvare den slags spørgsmål på -
- på en måde, der ikke umenneskeliggør den person, han skriver om.
Så...
Jeg tror, han mener, det er vigtigt i demokratiet.
Det er vigtigt at se uperfekte mennesker med store ambitioner -
- og personlige ambitioner, som måske eller måske ikke er basale...
Men hvis det hele fungerer, skaber man bedre resultater for flere -
- end under noget andet system, verden endnu har udviklet.
Mange er ikke enige i det.
Demokratiet har været i defensiven de sidste par år.
Det vigtigste for mig ved Caros arbejde er -
- at folk ser historierne om -
- dedikerede, drømmende, uperfekte mennesker...
som formåede at skabe demokrati godt nok -
- til at efterlade folk bedre stillet, end da de startede.
At skrive om Lyndon Johnson gav mig et problem, jeg ikke havde med Moses.
Jeg voksede op i New York. Jeg var en bydreng fra New York.
Jeg kendte Robert Moses' verden.
Jeg vidste ikke, hvilken verden Lyndon Johnson voksede op i:
Texas Hill Countrys verden.
Folk i Hill Country er meget anderledes end i New York.
Der er en ægte hæderlighed over dem.
Og de vil ikke lyve.
Men de mente også, at det var forkert at sige noget grimt -
- om USA's præsident.
Så jeg følte, at de fortalte mig meget lidt af sandheden.
Jeg forstod ikke deres skikke og værdier -
- som tydeligvis var så forskellige fra mine.
Så jeg sagde til Ina: 'Jeg forstår dem ikke -
- og derfor forstår jeg ikke Lyndon Johnson.
Vi er nødt til at flytte til Hill Country og bo der et stykke tid.'
Ina sagde: 'Kan du ikke skrive en biografi om Napoleon?'
- Kan du se en række huse derovre? - Er det der, vi skal hen?
- Ja. - Okay, kom så.
- Er du ikke glad for, du kom, skat? - Helt sikkert.
Det er længe siden.
Det er længe, længe siden.
CARO LEVEDE LBJ'S LIV
Han besøger ikke Hill Country i Texas.
Han flytter ind.
Han flytter ind! Han bor der. Hvem gør det?
Hvem gør det?
At have boet i Hill Country i Texas i tre år -
- er ikke et naturligt område for artige, små jødiske drenge fra New York.
Men det var vigtigt at tage til Texas.
Det var sådan et hus, Lyndon Johnson voksede op i -
- men det var mindre og mere forsømt.
Da jeg først kom hertil, lige da jeg begyndte at skrive bøgerne -
- i 1976 eller 1977 -
- var det kvinder og mænd -
- som næsten levede et liv i fuldstændig -
- ensomhed og fortvivlelse.
I high school besluttede jeg, at jeg enten ville være danser eller researcher.
Det var et mirakel -
- at Bob bad mig researche ting for ham.
Føltes det som et stort offer at komme her?
Åh gud, nej! Det var spændende.
Det var så anderledes end alt andet i New York. Det er en helt ny verden.
Vi lærte noget nyt hver dag.
- Hej mr. Caro. - Bob Caro.
Rart at møde Dem. Jeg er Susie Corlette.
- Rart at møde Dem. - Ja.
Tak, fordi De gør det her.
Intet problem. Altid. Altid.
Hvad end hemmeligheden var bag Lyndon Johnsons -
- meget usædvanlige personlighed -
- måtte det føre tilbage til barndommen -
- og det forfærdelige forhold, han havde til sin far.
De har ikke spisebordet, som de plejede at have.
Vi er i huset, familien Johnson flyttede ind i.
Det er barndomshjemmet. Det var et meget ulykkeligt hus.
Faderens helbred var blevet ødelagt af hans fiasko.
Der var ingen penge i huset.
Der var ofte ingen mad i huset, fordi moren ofte var syg.
Så hans barndom var ulykkelig.
Så jeg ville genskabe det og prøve at forstå det.
Sam Houston Johnson var Lyndon Johnsons lillebror.
De var meget tætte, han og Lyndon.
Sam drak meget.
Han var en af dem, der var fuld af bravade -
- brovten og overdrivelse.
Og i mit tilfælde endte overdrivelserne ofte som usandheder.
Så jeg besluttede, at jeg ikke ville tale med ham mere.
Så efter cirka et år -
- hørte jeg, at han havde fået en forfærdelig kræftoperation -
- og at han var holdt op med at drikke.
En dag gik jeg på gaden i Johnson City -
- og Sam Houston Johnson kom imod mig.
Vi drak en kop kaffe.
Og manden, der sad ved siden af mig ved disken -
- var en helt anden mand, end han havde været et år tidligere.
Han var meget stille. Jeg besluttede at prøve at tale med ham igen.
Jeg fandt på en måde at få Sam Houston Johnson -
- til at huske det på bedst mulige måde.
Familien Johnson havde et langt bord.
Faren sad i en stor stol i den ene ende, og moren i en højstol i den anden ende.
Lyndon og hans bror sad på den ene side af bordet -
- og de tre søstre sad på den anden.
Jeg fik lov til at tage ham med ind i huset.
Vi var helt alene i huset -
- og jeg bad ham sætte sig på den plads, han altid havde haft -
- mellem hans far og Lyndon, da han var dreng.
Og jeg sad bag ham -
- fordi jeg ville have, at han var alene med sine minder.
Det var interessant, for vi sad der -
- omkring middagstid, så skyggerne, der kom ind i rummet fra solen -
- var de samme skygger, der kom ind i rummet, når de spiste.
Og jeg sagde til ham:
'Sam Houston, fortæl mig om din far og Lyndon -
- og hvad de sagde til hinanden ved bordet.'
I starten gik det langsomt.
Men efter et stykke tid, da han begyndte at tale til mig, Lizzie, forsvandt det.
Og pludselig var han tilbage ved middagsbordet, som jeg havde håbet.
Han råbte: 'Lyndon, du er en fiasko. Du vil altid være en fiasko.
Du er ikke collegemateriale.'
Lyndon: 'Og hvad er du? Du er businspektør!
Det har du opnået!'
Og han fortsatte. Og jeg sagde til ham:
'Sam Houston, du skal fortælle mig de vidunderlige anekdoter -
- som alle andre fortalte mig om Lyndon Johnson, da han voksede op -
- som du fortalte mig, men denne gang med flere detaljer.
Og jeg glemmer det aldrig.
Der var en lang, lang pause, som jeg ikke ville afbryde.
Omsider sagde han: 'Jeg kan ikke.'
Jeg sagde: 'Hvorfor ikke?'
Og han sagde: 'Fordi det aldrig skete.'
Og så begyndte han at fortælle mig en helt anden historie -
- om Lyndon Johnsons ungdom, som for mig var...
gribende og forfærdelig, på en måde -
- men det afslørede også, hvordan Lyndon Johnson blev -
- den usædvanlige person, der blev USA's præsident.
Da jeg var ung, var fattigdom så normalt, at vi ikke vidste, det havde et navn.
Og uddannelse var noget, man måtte kæmpe for.
Og vand var faktisk selve livet.
Og nu er jeg præsident.
Det er nu min mulighed -
- for at hjælpe alle børn med at få en uddannelse.
For at hjælpe alle sorte og alle amerikanske borgere -
- med at få de samme muligheder.
Hvordan får man læseren til at føle, hvor desperat en mand er?
Ikke bare læse det, men også føle det og selv føle -
- Lyndon Johnsons desperation.
Jeg skrev på et kort...
og tapede det på lampen foran mig:
'Er der desperation på denne side?'
Jeg ved ikke, hvor mange dage -
- det kort bliver hængende.
DET ENESTE, DER BETYDER NOGET, ER DET, DER STÅR HER
SAM E. JOHNSON OG LYNDON B. JOHNSONS FØDESTED
Når man læser Johnson-biografien -
- får man hele historien om... Ikke engang Johnson-familien -
- men hele historien om folket -
- som har boet i denne del af Texas. En anden forfatter ville sige:
'Johnson var formet af sin hårde barndom -
- i Texas Hill Country.'
Men at give dig 150 sider, hvor du...
Når du kommer til Johnson og hans barndom -
- føler du, at du selv har oplevet det.
Med Johnson-bøgerne har vi haft nogle skænderier -
- om sektioner, han ville fjerne.
Som en sektion om græsset i Hill Country.
Han skrev noget fornærmende i marginen.
Det var en morderlig kamp.
Vred. Jeg mener, en meget vred kamp.
Hvis han føler, at jeg pressede ham til at reducere materialet -
- så var det ikke, fordi jeg ikke mente, det var værdifuldt.
Jeg følte nok, at det var ude af proportioner.
Jeg prøvede ikke at rive hans blødende hjerte ud af ham eller hans bog.
Men det ville jeg ikke høre tale om.
- Hvor længe ville det fortsætte? - Den kamp?
Det var ikke en dag.
Og der blev sagt mange vrede ting.
Nogle gange leder jeg efter et adjektiv. Jeg laver en hel liste af dem.
Der er et mot juste.
Der er et perfekt ord.
Og det er min opgave at finde det perfekte ord.
SOM TRUER
Han er en ordmaler. Han maler med ord.
Du sagde, at hans brug af 'truer' irriterer dig.
Jeg har intet imod det ord.
Jeg værdsætter ordet 'truer' -
- men ikke når det bruges X antal gange på Y antal sider.
For så truer det for ofte.
Hvorfor tror du, han bruger det ord så meget?
Det er et dramatisk ord, som han kan lide -
- og han bruger dem godt.
Men hvis han overbruger dem eller gentager dem for meget -
- fungerer det dårligt.
Bob vil altid sikre sig, at læseren har fattet det.
Og jeg har måske mere tiltro til læseren -
- for det er, hvad jeg er, en læser. Jeg er med.
For dem er det vigtige, hvad der står på siden.
Ord er vigtige. Humøret er vigtigt. Paragraffer er vigtige.
Stedfornemmelse er vigtig. Rytme er vigtig.
Kommaer er vigtige. Semikolon er vigtige. Og kampene fortsætter.
Men hvad kampene handler om... Ikke kampe.
Det handler om, hvad der står på siden, for de begge vil have den bedste bog.
De ønsker det for hinanden.
BIND 1, 1982
FORTÆLLINGEN OM EN PRÆSIDENT
JOHNSONS BOG ER HVER EN SIDE VÆRD
LBJ: LIVSLANG TØRST EFTER MAGT
LBJ'S VEJ TIL MAGTEN: RÅ BIOGRAFI
BESTSELLERE
KNOPFS DIREKTØR VIL EFTERFØLGE SHAWN SOM NEW YORKER-REDAKTØR
Da han forlod Knopf for 'The New Yorker' -
- ringede min telefon hele dagen lang -
- med forskellige forlagsspidser, der ville invitere mig på middag på Rao's.
Midt i alt det her ringede din far til mig og sagde:
'Hvis du bliver hos Knopf, lover jeg at redigere din bog to gange -
- én gang som bladserie og én gang som bog.'
Og alle sagde til mig: 'Det vil han aldrig kunne.
Det er måske hans hensigt, men jobbet på 'The New Yorker' -
- det er et ugeblad, og han får ikke tid til at redigere.'
Men hvis han siger, han gør det, så gør han det.
JOHNSONS MEDFØLELSE
Jeg voksede op med 'The New Yorker'.
Som ethvert andet dannet middelklassebarn i 40'erne -
- var 'The New Yorker' som Biblen.
'The New Yorker' ankom hver uge som en del af vores liv.
Til min forbløffelse, men ikke totale overraskelse -
- endte jeg som redaktør på 'The New Yorker'.
Et ugeblad.
Materialet ændrer sig, men processen er uændret.
Mit job var at fodre det.
Sige 'ja' til dette. 'Nej' til dette. 'Lad os prøve denne nye forfatter.'
Da han overtog 'The New Yorker', var der stor opstandelse -
- og han endte med at gøre det bedre, end det havde været i lang tid -
- delvist ved at slække på de begrænsninger, der var blevet indført -
- som hvad man kunne og ikke kunne skrive om.
Her er en person, der på den ene side -
- skulle repræsentere ophøjet litteratur -
- men elsker popkulturen i alle dens manifestationer.
Det gør han virkelig.
Han er berømt for at samle på sjove ting -
- men det gør ham til en god redaktør, for han er åben for alt.
Han har ingen snobberier.
Hvert emne er interessant, jo dybere man graver.
Det behøver ikke være noget stort.
Besættelse kan føre mig hvor som helst hen.
Jeg var for eksempel i en genbrugsbutik i Midtvesten -
- og jeg så en ting, der var lavet af plastik.
Jeg anede ikke, hvad det var, men det så godt ud.
Så jeg købte den nok for fem dollars.
Et år senere så jeg noget lignende -
- og jeg tænkte: 'Jeg har noget i den stil. Den køber jeg også.'
Og da jeg så den tredje, indså jeg, at jeg elskede dem.
På det tidspunkt havde jeg fundet ud af, at det var dametasker lavet af plastik.
Og jeg tænkte, det er noget, jeg kan samle -
- og afsløre for mig selv og verden.
Så ikke siden kaptajn Akab ledte efter den hvide hval -
- som Robert Caro, omend en mindre ædel sag -
- kastede jeg mig over at lære om dem.
En del af det er at fuldende samlingen.
Specielle tasker, som jeg købte for 15-20 dollars -
- hvis de var i perfekt stand, hvis de er specielle -
- kan sælges for 2000 dollars nu.
Men sådan så jeg dem ikke. Jeg så dem som kærlighedsting.
Hvad synes du om håndtaskerne?
Jeg hader dem.
Jeg fandt håndtaskerne...
ikke uinteressante.
Men da de blev til i hundredvis...
Nogle af dem er giftige og afgiver dampe.
Jeg tænkte: 'Jeg dør af vinylgasserne fra plastikhåndtaskerne.'
Og sige til en psykiater: 'Min mand er samler.'
Han sagde: 'Hvad samler han på?' Jeg tænkte: 'Glem det.'
- Det er ret fint, ikke? - Jo.
LYNDON B. JOHNSON BIBLIOTEK
At tage tilbage til biblioteket på denne måde.
Ja.
Jeg vil sige noget om Ina.
Hun er den eneste, jeg har bedt om at researche til mine bøger -
- og den eneste, jeg stoler på.
- Vi går op i læseværelset. - Godt at se Dem, mr. Caro.
- Godt at se dig, Bob. - Tak, hr.
Alt ser næsten ens ud.
Tingene ændrer sig ikke meget.
Vi er lige gået gennem den store sal.
Hvad følte du, første gang du så ...?
'Intimideret' er et ord, da jeg så de hylder.
Og så fortæller de, hvor mange dokumenter der er.
På det tidspunkt, omkring 32 millioner. I dag siger de, at de har 45 millioner.
Man spekulerer på, hvordan man vil håndtere det.
Har den følelse ændret sig, når du ser på bunkerne i dag?
Jeg har faktisk en god fornemmelse, når jeg ser på dem i dag -
- for jeg fandt så mange interessante ting.
Når man begynder at gennemgå dokumenterne -
- er de meget fascinerende.
Jeg tror ikke, der er noget, jeg hellere vil -
- end at sidde ved et af de borde og finde ud af ting -
- der ikke filtreres gennem en pressemeddelelse -
- eller andre bøger eller noget.
Jeg ville ønske, jeg havde flere liv, så jeg kunne gennemgå dem alle.
Her er en blyant til Ina. Jeg henter Deres vogn.
- Sæt Dem bare ned. - Hvor sidder jeg?
- Her. - Okay.
Sid ned.
Nogle gange gennemgår man dokumenterne og siger:
'Jeg ser på et overskueligt antal kasser, otte eller ni kasser.'
Så det kommer til at tage dig en måned, eller et par måneder.
Men du gennemgår det ene anonyme stykke papir efter det andet -
- og tænker: 'Spilder jeg disse uger?'
Og pludselig er det der:
Informationen, du ledte efter.
Og det står på skrift. Man ser, hvad der faktisk skete.
Så man føler: 'Jeg er i historien nu. Jeg er virkelig...
Her er det. Det er minut til minut.'
I dag faldt jeg over et telegram, som jeg oprindeligt læste -
- måske for årtier siden, men jeg ignorerede det.
Jeg vidste ikke, det havde betydning. Det har stor betydning.
Overraskes du stadig af ting, du finder?
Intet af det, han gør, for at få lovforslagene igennem, chokerer mig mere -
- for jeg har set ham gøre de mest chokerende ting.
Nogle gange siger man: 'Fantastisk. Se, hvad han gør her.
Jeg vidste ikke, man kunne gøre sådan noget.
Jeg har aldrig hørt om nogen, der gjorde det.'
Så svaret er, at man altid er fascineret.
Når vi kommer her om morgenen -
- siger Ina og jeg, at vi glæder os til at komme i gang.
Nogle gange siger de kl. 16.45 -
- at du skal lukke dine kasser og bringe dem op -
- og du kan ikke bære at efterlade dem -
- og du kan ikke vente med at komme ind næste morgen.
Jeg har gjort dette i 42 år.
Jeg elsker at komme herind om morgenen. Det er hårdt at skrive.
Det er ikke for sjov. Det er hårdt for mig at skrive.
Research er bare alle tiders.
'Et af de største emner i Lyndon Baines Johnsons liv:
Forholdet mellem målet og midlet.
Mange af Lyndon Johnsons mål -
- især borgerrettigheder, måske, men også andre -
- var ædle: heroiske fremskridt inden for social retfærdighed.
Mange liberale drømme var måske ikke en realitet -
- selv i dag, hvis det ikke var for Lyndon Johnson.
Disse ædle mål havde dog ikke været mulige -
- hvis det ikke var for de langt fra ædle midler, der førte Johnson til magten.'
Bob er så præcis og så faktaorienteret -
- og også, efter min mening, en skjult romantiker.
Jeg kan se, at han startede...
Han vidste, at han beundrede det, som Johnson havde opnået -
- især hvad angik borgerrettigheder og at hjælpe de fattige.
Jeg tror, han så Johnson -
- trods det dårlige, han vidste om ham, som en potentiel helt.
Jeg tror, det var meget desillusionerende for ham at opdage disse ting.
Dette var ikke en journalist med en agenda om at få ram på sit emne.
Jeg tror, at hans agenda var at fejre, hvad han havde opnået.
Og jeg tror, han var forfærdet, som vi alle var, over hans afsløringer.
Og som med alle idealister og romantikere -
- var han den mere forfærdede.
Og jeg tror, det forklarer meget om Bob og...
Og følelserne bag hans værker.
LYNDON JOHNSON SOM SENATOR
Kan du fortælle mig, hvad der var det mest skræmmende øjeblik -
- i din research for dig?
Det mest skræmmende?
Lyndon Johnson vandt senatsvalget med 87 stemmer -
- som blev afgivet ugen efter valget.
Da jeg nåede til denne del -
- havde alle andre forfattere enten sagt, at han ikke stjal dem -
- eller blot fulgte, hvad der var normalt i Texas.
Eller som oftest blev der sagt:
Ingen vil nogensinde vide, om han virkelig stjal valget.
Jeg må have læst den sætning et dusin gange i bøger.
Og jeg gik i gang og sagde: 'Jeg vil aldrig skrive en bog -
- og sige, at ingen vil vide, om han stjal det eller ej -
- hvis du faktisk kunne -
- nå frem til en konklusion af -
- om han stjal det eller ej.'
Og da jeg indså, hvad det ville indebære...
Endnu en ting, hvor man siger: 'Åh nej...
dette kommer til at tage adskillige måneder -
- at finde de involverede og få dem til at tale.'
Når det går op for en, får man en ubehagelig fornemmelse.
'Jeg troede, jeg ville være færdig om fire år.
Vi taler om fem år.'
Men så tænkte jeg:
'Jeg vil forklare, hvordan amerikansk politik fungerede i det 20. århundrede.'
Stjålne valg er en stor del af amerikansk politik.
Det er bare en del, der aldrig er blevet undersøgt -
- i den grad, jeg synes, det skal undersøges.
Jeg sagde: 'Jeg bidrager virkelig til vores forståelse af -
- hvordan demokrati, politik -
- og regeringen fungerede dengang -
- hvis jeg viser folk, hvad et stjålet valg er.
Lad os se, hvad det virkelig er.'
Her er en mand, der var 30.000 stemmer bagud på valgdagen.
Hvor kom de 30.000 stemmer fra?
Man kørte ned til dette område i Texas -
- som var som et andet land dengang.
Man sagde, det er der, stemmerne kom fra.
Og man læste rettens vidneudsagn, og der er en mand, Luis Salas, som sagde...
Han sad i vidneskranken og blev afhørt.
De skulle til at åbne Boks 13 -
- som var en boks, de 'fandt' i ørkenen en uge senere -
- med stemmerne i alfabetisk rækkefølge.
'Fandt' var i citationstegn.
Og han var i vidneskranken -
- og de skulle til at åbne boksen, og han skulle vidne -
- da en budbringer kom ind i retssalen med en besked om -
- at USA's højesteretsdommer, Hugo Black, havde beordret, at retssagen stoppede.
Så jeg ledte efter politikere, der havde været involveret -
- og alle sagde: 'Åh, Luis Salas.
Luis Salas. Åh, Luis Salas. Han er død. Luis Salas er død.'
Pludselig sagde en kvinde til mig: 'Luis Salas er ikke død.
Han var involveret i en anden ...'
Det var en mordefterforskning, og...
'Han tog tilbage til Mexico, men han er i live.'
Det var virkelig svært.
Jeg fandt endelig ud af, og det var hårdt arbejde -
- at han faktisk var hjemme i Texas, han var i Houston -
- og han boede i en trailer.
Jeg ville ikke give ham en chance for at afvise at tale med mig.
Så jeg fløj til Houston og tog hen til traileren og bankede...
Luis Salas var håndhæveren -
- for områdets politiske leder.
Han var en stor og stærk fyr. Så jeg banker på døren, og døren åbnes -
- og jeg forventer fyren i min bog -
- og denne rynkede, meget skrøbelige -
- meget gamle lille mand åbner døren.
Og jeg sagde til ham: 'Mr. Salas, mit navn er Bob Caro -
- og jeg skriver en bog om Lyndon Johnson.'
Og uden et ord mere, mens vi stadig stod i døråbningen, sagde han:
'Så vil du vide mere om Boks 13.'
Og han sagde: 'Jeg har skrevet det hele ned.'
Han fandt et manuskript frem, og titlen var 'Box 13', Boks 13 -
- som fortalte hele historien om, hvad han havde gjort.
Så jeg sagde: 'Kan jeg kopiere det?'
Og han sagde: 'Der er en kopimaskine i 7-Eleven.'
Dette var et dokument, som ingen havde set før.
Når man havde læst det og sammenholdt det med vidneudsagnet -
- var der ingen tvivl om, hvad der var sket under valget.
Det blev stjålet, og det fortalte, hvordan det blev stjålet.
Den bog var en åbenbaring.
BIND 2, 1990
Det er det fantastiske aspekt af den bog. Hvem havde troet det?
BOG KALDER SENATSVALG FOR TYVERI
MEANS OF ASCENT LANDSDÆKKENDE BESTSELLER
Jeg ville hilse på og sige tak og give Dem hånden.
- Den var strålende. - De har reddet min dag. Tak.
- Jeg håber, De kan lide den. - Jeg vil elske den.
Når jeg skriver en bog på et meget dybt niveau -
- tænker Bob Gottlieb og jeg på den samme bog.
Så hvis jeg i løbet af de syv år siger til ham -
- hvilket er, hvad alle mine bøger kræver, mindst...
Hvis jeg siger: 'Jeg skriver en hel bog om valget, Bob -
- der blot skulle være et kapitel'...
spørger han sjældent hvorfor.
Han er bare enig.
Det er uvurderligt for en forfatter at have sådan noget.
Så blev tre bind selvfølgelig til fire bind -
- og fire bind bliver til fem bind.
Og så er det slut, for ingen af os vil være her mere -
- hvis vi når så langt.
Hvad tror du, det vil sige at skrive en bog over 50 år?
Det er ikke en bog. Det er fem bøger.
Emnet er altid Lyndon B. Johnson.
Men emnet for hver bog er forskelligt.
BIND 3, 2002
'Master of the Senate' handler ikke kun om beretningen af -
- hvordan Johnson styrede det med en jernnæve -
- og fik gjort ting, som ingen kunne gøre eller har gjort siden.
På den hårde måde. Og der blev ikke lagt fingre imellem.
Det er også historien om, hvordan Senatet fungerede -
- fungerer, og kan eller ikke kan fungere.
Så vi fandt ud af, hvordan regeringen fungerer.
Det er en fascinerende demonstration af USA -
- og en personlig historie. Det gælder for alle hans bøger.
BIND 4, 2012
Som med det sidste bind, der blev udgivet, om mordet, og at han blev præsident.
Men den handler også om, hvordan magtovergangen finder sted i USA.
Hvordan fungerer det? Og man ser det.
Du kan se, at udkastet til denne bog...
var dette.
Man kan ane, at der var en række sider ovenover.
Der var tre rækker, men jeg blev færdig.
BIND 5, UDKAST
Så man kan sige, at jeg er en tredjedel færdig.
Jeg tog det ned...
- Du behøver ikke vide hvorfor. - Jeg vil gerne vide det.
Nå, men det er det, der er færdigt.
Jeg er ikke færdig med den sidste, for jeg ønsker ikke en verden -
- hvor jeg ikke har mere Bob Caro at læse.
Jeg vil have femte bind.
CARO-FAN
Jeg har brug for det. Jeg beder dig. Kom i gang.
Jeg er så glad for, at han arbejder på den næste bog.
Og når han er færdig, står jeg først i køen -
- for jeg er den første.
Det vigtige er, at Robert Caro gør arbejdet færdigt.
CARO-FAN.
Afslutter hans livsværk, mens vi har ham.
Jeg har været fan af Dem siden 'The Power Broker' -
- og jeg har læst Johnson-bøgerne -
- og jeg er meget spændt på at høre, hvornår De er færdig med -
- det næste bind.
Og jeg håber, der er ti bind mere efter det.
De er den anden, der spørger i dag.
Den første var min forlægger.
Jeg prøver at undertrykke antallet af år, hver bog tager.
Det er ikke til min fordel at tænke på det.
Caro arbejder så hårdt, han kan, og han arbejder på fuld kraft.
Ingen grund til at...
Vi ville aldrig presse ham mere, end han allerede er.
Jeg husker tydeligt -
- at en redaktør kom ned ad gangen og spurgte mig -
- mens jeg skrev en af de tidlige Johnson-bøger: 'Hvornår leverer du?'
Jeg kan huske, at Bob sagde: 'Spørg ham aldrig om det.'
Den sætning betød meget for mig.
Med Bob, mens han skriver en bog -
- og jeg venter ikke bare på det -
- men har travlt med mit eget liv og andre ting, jeg arbejder på -
- men jeg har ham altid i baghovedet, for der er han.
Og der er den.
Og jeg er lige så ivrig efter at læse femte bind som alle andre.
Jeg har nærmest en livslang nysgerrighed efter at høre om Lyndon Johnson -
- og hvad der skete med ham og med os på grund af ham.
Så jeg venter også ivrigt -
- men det er ikke proaktivt at vente.
Og hvad bruger du din tid på for tiden?
Jeg redigerer. Jeg arbejder på en bog af Bill Gates.
Hans første bog i godt 20 år, der handler om miljøet.
Jeg læser, læser, læser.
Meget af min læsning handler om det, jeg skriver -
- og det har jeg gjort meget af.
Jeg kan ikke lide at skrive. Jeg havde aldrig troet, at jeg ville gøre det.
Og alligevel har jeg skrevet utallige værker -
- for 'Review of Books', 'The New Yorker' -
- og en danseklumme i 20 år for 'The New York Observer'.
Lange artikler til 'The New York Times Book Review'.
Og du hjælper med at lede Miami City Ballet.
Ja. Hele mit liv har jeg været en person af ord.
Alt for mig er ord.
Dans befriede mine følelser fra ordenes tyranni.
Jeg har været involveret i Miami City Ballet i 19 eller 20 år.
Jeg gør alt for at hjælpe. Jeg laver programmer med Lourdes Lopez.
KUNSTNERISK DIREKTØR
Det er en meget følelsesladet branche.
Man slukker brande hele tiden.
Sådan er forlagsbranchen også.
Så det var en naturlig dynamik for mig.
Og selvfølgelig elsker jeg det.
For at bedre ting...
er den redaktionelle impuls.
Jeg er ved at skrive en bog om mit liv efter Det Hvide Hus, og han svigtede mig.
Han ringede og sagde: 'Jeg er 89 år. Jeg kan ikke mere.
Du skriver ikke den bog, du burde skrive.'
Det er det første, jeg har gjort uden ham.
Jeg føler mig som en fortabt dreng.
- Åh gud. Må jeg kramme dig? - Ja. Det er dejligt.
Godt at se dig.
Vil du vise mig stedet over køleskabet, hvor du puttede...
Da vi var på dit kontor, sagde du...
- Ja. Hver aften... - Ja.
Hvad end jeg har skrevet den dag...
Så du kan stå... De er heromme.
Jeg skubber det bare derind.
Den fører cirka to meter tilbage.
Og den er fyldt med kopier af alt -
- jeg har skrevet, siden vi flyttede ind.
- Alt det, du har skrevet? - Ja, der er en kopi deroppe.
Hvordan har du plads?
Som du kan se -
- bliver det snart et alvorligt problem.
Men nu og da kravler jeg op på en stige og skubber -
- og der er altid plads bagved.
Men hvis jeg skriver tre-fire sider om dagen...
Hver lille ting der.
- Sådan. - Det er utroligt. Det er utroligt.
Gør research af magt som dette -
- dig mere eller mindre håbefuld for vores land?
Godt spørgsmål.
Helt sikkert mere håbefuld -
- fordi du kan se, at det kan lade sig gøre.
Lige nu arbejder jeg på en sektion:
'Hvordan var det at være gammel og syg i Amerika -
- før Medicare og Medicaid?'
Man bliver nødt til at involvere sig i det, og man spørger -
- hvordan var det at blive gammel -
- og vide, at du bliver syg og ikke har nogen penge?
MEDICARE-LOVFORSLAG VEDTAGES
Pludselig møder vi et politisk geni. Der er intet andet ord for det.
En mand, der kan tage lovforslaget og vedtage det -
- og forandre folks liv til det bedre.
Så du føler, at ja, det kan ske. Det vil ske.
Det gode ordsprog, du ved:
'Universets moralske bue er lang -
- men den bøjer mod retfærdighed.'
Jeg synes, den bøjer mod... Den bøjer mod retfærdighed.
På samme tid, på grund af Vietnam-krigen -
- har du en forfærdelig følelse lige nu -
- fordi i bund og grund læser du om, hvordan de træffer beslutningerne om -
- at sende alle disse tropper til Vietnam, næsten 600.000 mænd.
Alle disse forfærdelige tab.
Den overordnede følelse, man har, er: Se, hvad regeringen kan gøre -
- regeringens magt. Både for godt og velsagtens ondt.
Jeg ved ikke, om du er håbefuld eller mere bekymret.
Man tænker på krigens rædsler som 'frit til rov for krigens hunde'.
Det er let for en stor magt at slippe den frit til rov.
Så man er mere i frygt... Ikke i frygt eller håb -
- men i ærefrygt over, hvad regeringen kan gøre.
Han gjorde noget fantastisk.
Og jeg tror ikke, det bliver nemmere at skrive.
Det gør det bare ikke. Det er en overvældende opgave.
Og han er virkelig modig.
Men han skal også have sitzfleisch til at gøre det færdigt.
Det er et benhårdt, ensomt projekt.
Men verden er bedre for det.
Når Bob Gottlieb er på kontoret -
- er der en tydelig ændring i den elektriske strøm på Knopf.
CHEFREDAKTØR, KNOPF
Og det er bare Bob. Så med Bob og Robert Caro sammen -
- bøjet over en stak sider -
- kunne man mærke elektriciteten i rummet.
Deres hoveder sad tæt sammen.
Deres stemmer blev hævet og sænket med en vis intensitet.
Man følte, at man så en del -
- af den litterære historie, som den udfoldede sig.
Jeg tror ikke, det kan ske igen. Det var en særlig...
Forlagsbranchen er meget anderledes, end da kontrakten begyndte -
- og kontrakten er blevet genforhandlet så mange gange.
Forlagsbranchen lider under de samme problemer som andre brancher.
Kortsigtede fortjenester.
Vil de virkelig forpligte sig på den måde?
Vil de vente, og vil de støtte det økonomisk?
Jeg tvivler på, at det vil ske igen.
- Gør det på den hårde måde - Og det er let som en leg
Gør det på den hårde måde Så behager det dig
Det er Rodgers og Hart.
Kun den bløde metode
Er det sandt?
Har risiko for at fejle
Hvordan kender du den?
Chet Baker. For da jeg gik i skole i Paris...
- sendte du mig hver uge et bånd... - Ja.
Med jazz.
- Jeg var en god far. - Det var du.
Hvordan er det at være 89?
Jeg har det ikke skidt med at være gammel.
Jeg har det skidt, fordi det betyder -
- at det går hurtigere og hurtigere mod slet ikke at være der.
Det er problemet. Men det er ikke faktummet at være gammel.
Bob Caro har et andet problem. Han har et meget vigtigt -
- afgørende projekt, der skal færdiggøres.
Selvfølgelig er det en fantastisk bedrift.
Jeg ville elske at kunne hænge min blyant op -
- på sidste side i det sidste bind af hans Lyndon Johnson-serie.
Men igen er det i gudernes magt.
Du spørger mig, hvornår jeg tror, jeg skal dø.
Så det vil jeg helst ikke svare på. Du bliver nødt til...
Jeg tror ikke, det gør mig godt at tænke på det.
Jeg vil ikke forhaste mig. Det ville være nemt.
Man går til sektioner og siger: 'Hvis jeg udelader dette fra bogen -
- vil ingen vide, at det mangler, for ingen har skrevet om det før.'
Så nu siger man: 'Jeg kunne blive hurtigere færdig -
- og jeg kunne skrive hurtigere.
Jeg behøver ikke omskrive dem så mange gange, som jeg gør.'
Men jeg vil omskrive dem, som jeg vil, hvis bøgerne skal overleve.
Endelig, i vor tid med disse teknologier -
- går vores bøger ikke tabt.
Så man kan plante et frø ved enten at skrive eller redigere en bog -
- og det kan vokse, blomstre, visne og dø.
Men det er ikke dødt, for jeg støder konstant på bøger -
- der er skrevet for 30, 60 eller 150 år siden -
- og de er ægte for mig.
Så de har stadig et liv efter deres død.
Du sagde, at filmen havde ændret dit forhold til min far?
Ja.
Vores forhold er venligere end nogensinde før.
Det er nok, fordi jeg ikke har afleveret en bog til.
Den litteratur, der betyder mest for mig, er 'Kong Lear'.
Så det bruger jeg ofte som reference til, hvad jeg tænker og føler.
På dette tidspunkt er min rolle med Bob -
- hvad Cordelia siger om sin rolle med Kong Lear.
Det er at 'elske og tie'.
Det er en god slutning.
- Fantastisk. - For jeg redigerer.
Det er det, jeg gør.
Hvad er klokken nu? Okay, den er 11.25.
Min far havde ret i, at det er en god slutning.
Eller jeg ville ikke sige ham imod.
Filmen har været fem år undervejs.
Bind 5 er ikke færdigt -
- men de gik endelig med til at lukke mig ind i redigeringslokalet.
- Med nogle restriktioner. - Ligner jeg en, der er klar til kamp?
Hej Bob.
- Undskyld. - Er det en boom-mikrofon?
Godt at se dig.
- Hvordan har du det? - Godt.
Jeg finder en blyant. Og måske noget kaffe.
- Vi leder begge efter en blyant. - Vi leder efter en blyant.
- Har du en blyant?
Det har jeg ikke.
Jeg elsker det. Det har jeg ikke. Kan jeg hjælpe ...?
- En kuglepen? En tusch? - Nej, vi har alle de ting.
Det er en blyant. Vi finder en.
Måske er denne vej bedre?
Hvem har en blyant? Vi skal bruge en blyant.
- Vi kan gå... - Ja.
Hvis I har brug for et viskelæder, er denne bedre.
- Et viskelæder. Og et viskelæder. - Ja.
Det er en stiftblyant. I vil have en almindelig blyant?
- En gul blyant. - Her.
Okay, så vi skaffer en gul blyant og...
- Jeg skal spidse den hurtigt. - Jeg kan spidse den.
Så længe den virker. Jeg ved ikke, hvornår nogen sidst brugte den.
Det er et af dine talenter.
Godt. Vi er klar.
Bob, kan du fortælle os, hvorfor det er vigtigt -
- ikke at have lyd under denne session?
Hvorfor ingen lyd i filmen?
Det er en privat ting, du ved?
Så... Okay, vi slukker mikrofonerne.
Undertekst oversat af: Kasper Erik Nielsen