'Yksi tärkein Lyndon Baines Johnsonin elämän herättämä kysymys:
Keinojen ja tarkoitusten välinen suhde.
Mikään kysymys ei ole sitä tärkeämpi.'
Rakastan niitä kirjoja.
En tiedä kirjailijaa, jota rakastettaisiin niin oudolla -
ja kulttimaisella tavalla.
Mietin Robert Caroa ja The Power Brokeria,
jonka luin 22-vuotiaana.
Olin lumoutunut.
Se varmasti vaikutti näkemykseeni politiikasta.
VALOT. KAMERA. MEIKKI. JA 1246-SIVUINEN KIRJA.
Se on 46-vuotias, painaa lähes kaksi kiloa pokkarina.
Se ei sovi internetin aikakaudelle.
TOIMITTAJA
Siitä ei ole digitaalista versiota, mutta tietyissä piireissä -
The Power Brokerista on tullut COVID-19-kauden tähti.
Se on tavallaan todiste,
että he tietävät, mistä puhuvat, koska he ovat vähintään -
lukeneet tämän kirjan tai ainakin tienneet, että se olisi pitänyt lukea.
Hän tekee uskomatonta työtä muistuttaakseen meitä,
miten maailma on rakennettu...
KUSTANTAJA
ja miten valta muuttaa elämäämme.
Jos ymmärrämme, mitä valta tekee -
ihmisille, joilla ei ole sitä, voimme kuvitella paremman huomisen.
Hei.
- Olet toimittanut pari kirjaa. - Kolme.
Mietin, onko niitä tässä valtavassa kokoelmassa.
Niitä on kaikkialla.
- Selvä. - Olen yhä työn touhussa.
Bob Gottlieb on loistava toimittaja.
Hän oli kustannusalan nuori supertähti.
Bob Gottlieb on tärkein amerikkalainen toimittaja ja kustantaja -
sodanjälkeiseltä ajalta.
Hän oli kuin kustannusalan Dumbledore.
Montako kirjaa olet toimittanut?
Karkean arvion mukaan kuudesta seitsemään sataan.
Kuudesta seitsemään sataa!
Minulla ei ole ollut parempaa kielten ja kirjallisuuden professoria -
sanoittamaan ihmisten kokemuksia ja tunteita kuin Bob Gottlieb.
Hän osasi kuvitella minkä tahansa savimöykyn patsaaksi.
Hän auttoi asian selvittämisessä ja tavoitteeseen pääsemisessä.
PRESIDENTTI
Kun tajusin, miten kauan hän oli työskennellyt Caron kanssa,
ajattelin: 'Hyvänen aika,
jos saisin litteroitua heidän keskustelunsa.'
Isäni, Robert Gottlieb,
on työskennellyt Robert Caron kanssa yli 50 vuotta.
He ovat nyt saamassa valmiiksi viimeisen yhteistyönsä.
Kysyin, voisinko kuvata heitä,
kun he työstävät viimeistä kirjaansa.
Molemmat kieltäytyivät.
He sanoivat, että kirjailijan ja toimittajan välinen työ on -
liian yksityistä muiden nähtäväksi.
He ovat hiljalleen heltyneet.
Vähän.
- Onko olosi mukava? - Tosi mukava.
- Verkkareissasi? - Etkö halua niitä?
- Vaihdanko ne? - Pidän verkkareistasi.
Selvä.
Me todella riitelimme tästä elokuvasta.
Se ei ollut riita.
Jos olisi ollut, en tekisi tätä.
- Se oli vastarintaa. - Saan vastustaa.
- Mutta uuvutin sinut. - Niin teit. Hurmaava hymysi teki sen.
- Kuvaammeko me nyt? Tapahtuuko se? - Se tapahtuu juuri nyt.
Robert Caro vastusteli isääni enemmän.
Lopulta hän suostui puhumaan heidän suhteestaan.
Joskus kun meillä on pahoja riitoja,
minun on muistettava kaikki, mitä hän on tehnyt.
Bob Caro on innoissaan kuvauksista.
- Se on hienoa. - Niin on.
Mutta hän ei...
Hän ei suostu haastateltavaksi samassa huoneessa kanssasi.
- Kuka voisi syyttää häntä? - Mistä luulet sen johtuvan?
Hän on Bob Caro. En tiedä miksi.
Yritänkö ymmärtää hänen motivaationsa? En.
Tehtäväni on auttaa häntä tekemään, mitä hän haluaa.
He ovat newyorkilaisia neroja.
Työ on heille tärkeää.
PÄÄTOIMITTAJA
Kaksi alansa parasta tyyppiä.
Bob Caro, aikamme suurin poliittinen ajattelija.
Bob Gottlieb, aikansa suurin toimittaja,
keskeinen osa aikamme kirjallisuutta.
Luuletko, että sinä ja isäni olette samanlaisia?
Hän ei haluaisi ajatella olevansa kuin minä.
- Oletko viettänyt aikaa heidän kanssaan? - En.
KIRJALLISUUSAGENTTI
He eivät vietä paljon aikaa yhdessä,
elleivät he editoi.
Se on ymmärtääkseni ajoittain kiistanalaista.
En ole ollut paikalla, luojan kiitos, kiistojen aikaan,
mutta olen kuullut molemmilta, että niitä on ollut.
He ovat nyt yli 80-vuotiaita ja taitavat yhä olla puheväleissä.
PÄÄTOIMITTAJA
Jos heitä painostasi,
riidoista huolimatta -
he sanoisivat, että yksi heidän upeiden työuriensa -
tyydyttävimpiä asioita -
on heidän välisensä suhde.
Te kaksi olette työstäneet tätä projektia 40 vuotta.
Niin kauan. Hän tekee työt, minä siivoan.
Sitten me tappelemme.
Bobin ja Bobin tapauksessa on kaksi suurta persoonaa.
Siitä tulee mielenkiintoinen...
KIRJAILIJA, KRIITIKKO
valtataistelu.
- Tulen heti, Susan. - Teemme elokuvaa.
- Mitä kuuluu? Teemme elokuvaa. - Hei, Susan.
- Mitä? - Voi luoja, miten nätti.
Selvä.
Minun pitää viettää suuri osa joulukuun puoliväliä -
Bill Gates -kirjaani työstäen.
Isäni täyttää 90 tänä vuonna.
Tarvitsen toisen tyttären. Miksi minulla on vain yksi?
Ja tiedätkö mitä?
Jos olisi kaksi tytärtä, voisin saada kaksi vävyä.
- Totta. - Toisin kuin kuningas Lear, joka sanoi...
Mitä hän sanoi?
'Hiivin vävyjen kimppuun -
ja tapan, tapan, tapan.'
Aivan.
Kun olin lapsi, talomme oli aina täynnä -
isäni julkaisemia kirjailijoita.
He olivat osa perhettämme.
Jostain syystä Robert Caro ei käynyt koskaan.
Tapasin Caron vasta isäni 80-vuotissyntymäpäivillä.
Olin aina miettinyt heidän salaperäistä suhdettaan,
joka oli ja on edelleen keskeinen osa isäni elämää.
50 vuotta, viisi kirjaa, 4 888 sivua, eivätkä he ole vielä lopettaneet.
Ryhdyin tekemään tätä elokuvaa ymmärtääkseni jotain -
näistä miehistä ja heidän työstään.
Hei, Conan O'Brien.
- Mitä? - Hän haluaa, että tulet minua kohti.
En ollut ainoa, joka jahtasi häntä.
Hienoa. Kiitos.
Tämä ei taida olla sinun maailmasi.
Ei ole salaisuus, että olen jahdannut sinua.
Olet Ahabini valkoinen valas.
Tänä iltana olen saartanut sinut, etkä pääse pakoon.
Tänä iltana kukaan ei saa kysyä tältä mieheltä:
'Milloin seuraava Lyndon Johnson -kirja ilmestyy?'
Kiellän sen kysymyksen.
Puhuin ystäväni kanssa.
Hän sanoi: 'Puhut temppelissä.
Sinun kannattaisi käyttää sanaa dayenu.'
Dayenu tarkoittaa 'se olisi riittänyt'.
Jos hän olisi kirjoittanut vain The Power Brokerin,
se olisi riittänyt.
Pelkkä Path to Power olisi riittänyt.
Jos hän olisi kirjoittanut yhdenkään näistä kirjoista, dayenu.
Dayenu!
Saamme seuraavan kirjan,
kun hän on valmis antamaan sen meille. Ei ennen sitä.
Pidän tässä lukua...
Kirjoitan joka päivä ylös, montako sanaa kirjoitin sinä päivänä.
- Saammeko nähdä? - Saatte.
Itse asiassa ette.
Muistiinpanoja minulle, kehotuksia tai jotain.
Tämän verran tähän mennessä.
- Onko tuo ainoa kappale? - Ei, olen lehtimies.
Aina kun laitan paperin kirjoituskoneeseen,
laitan hiilipaperin ja toisen liuskan.
Päivän päätteeksi vien hiilipaperin kotiin.
Jääkaapin yläpuolella on tilaa. Heitän sen sinne.
Haluan sanoa jotain siitä, miten valitsin isäsi.
Se taisi olla vuonna 1970.
Olin työstänyt tätä kirjaa seitsemän vuotta.
Kaikki sanoivat minulle:
'Kukaan ei lue kirjaa Robert Mosesista.'
MESTARIRAKENTAJA
Päätin hankkia agentin.
Olin tullut Keskilännestä. En ollut kuullut Robert Mosesista.
Hädin tuskin olin.
Vein suuren osan käsikirjoituksesta kotiin.
Olin täysin lumoutunut.
Lynn, olet kirjailijoiden ja tulevien kirjailijoiden agentti.
Mikä on unelmasi työstämäsi kirjasi suhteen?
Unelmani on, että se saa tietyn yleisön -
ja että se parantaa kirjailijan mainetta.
Jokainen kirjailija on erilainen, mikä on yksi tämän alan suurista iloista.
Hän sanoi jotain mukavaa kirjasta -
ja sanoi haluavansa edustaa minua.
Hän kysyi minulta, miksi näytän niin huolestuneelta.
Sanoin, etten tiedä, mistä saan rahat saadakseni kirjan valmiiksi.
Tiesin, että siinä kestäisi vielä kolme vuotta.
Lynn sanoi: 'Voit lakata huolehtimasta.
Voin hankkia ne sinulle tarttumalla tähän puhelimeen.'
Hän sanoi: 'Tehtäväni on löytää sinulle toimittaja, jonka kanssa voit -
työskennellä loppuelämäsi.'
Hän sanoi järjestävänsä asian.
Seuraavalla viikolla oli neljä lounasta neljän toimittajan kanssa,
jotka olivat kaikki kuuluisia toimittajia.
Kolme toimittajaa vei minut lounaalle Four Seasonsiin -
ja sanoi, että he voisivat tehdä minusta tähden.
Se ei kiinnostanut minua.
Neljäs oli Bob Gottlieb.
Hän ei halunnut ulos lounaalle. Söimme voileivät hänen pöytänsä ääressä.
Robert Gottlieb on sekä toimitusjohtaja että toimittaja -
Alfred A. Knopf -kustantamossa.
Onko sinulle kustantajana tapahtunut niin,
että kirja, josta kieltäydyit,
julkaistiin muualla menestyksekkäästi?
- Kaikki ovat kokeneet sen. - Onko se painajainen?
Ei ollenkaan, koska jos on järkevä,
muistaa, että kieltäytyi, koska ei pitänyt siitä.
Jos olisi julkaissut sen pitämättä siitä,
siitä tuskin olisi tullut suurta menestystä.
Voin suhtautua siihen filosofisesti.
En voi olla filosofinen kirjojen suhteen,
jotka olen julkaissut tietäen, että ne ovat upeita,
eivätkä ne sitten menestyneet.
Onneksi niin ei käy aina.
Pian sen jälkeen, kun aloitin Alfred Knopfilla,
ystäväni, agentti Lynn Nesbit -
lähetti minulle erään käsikirjoituksen.
Se oli kirjaimellisesti tämän korkuinen.
15 sivun lukeminen riitti -
kertomaan, että siitä tulisi mestariteos.
En käytä sitä sanaa kevyesti.
Hän kehui kirjaa kovasti.
Hän sanoi, että sitä pitää työstää, ja näin se pitää tehdä.
Valitsin siis tietenkin hänet.
Editointi on älykäs ja sympaattinen reaktio tekstiin -
ja siihen, mitä kirjailija yrittää saavuttaa.
Periaatteessa se ilmaisee reaktiosi.
Se toimii, jos kirjoittaja todella ymmärtää,
että tunnet sympatiaa hänen työtään kohtaan.
Kun yrittää muuttaa jotakin joksikin muuksi -
sen sijaan, että parantaisi sitä, siinä vaani tragedia.
JOURNALISMIKOULU
Valmistautukaa viisauteen. Se tulee teitä kohti.
Kerron teille kahdesta asiasta, joista todella tiedän,
eli editoinnista ja kustantamisesta, jotka ovat hyvin erillisiä asioita.
Jos haluat kustannustoimittajaksi,
en voi opettaa sitä sinulle.
Ensinnäkin pitää olla lukija.
Jos et ole lukenut, älä yritä ryhtyä toimittajaksi.
Miksi haluaisit siksi?
Editointi on sitä, että kun lukee jotain -
ja tulee tunne, että jos hän tekisi sitä tai tätä,
teos olisi parempi.
Kustantaminen on pohjimmiltaan...
Kustantajan näkökulmasta se on hyvin yksinkertaista.
Se on oman innostuksen julkistamista.
Tässä on tarina.
Ei voi tietää, mistä ihmiset kiinnostuvat.
Bob Caro on täydellinen esimerkki.
Jossakin vaiheessa 70-luvun alussa -
sain työstettäväkseni kirjan, josta tuli The Power Broker.
Kirja Robert Mosesista ja New Yorkista.
Vaikka vartuin New Yorkissa,
olen newyorkilainen ja rakastan New Yorkia,
Robert Mosesin tarina ei viitannut -
kovinkaan hauskaan teokseen.
Mutta koska Caro on niin nerokas työssään,
sitä pidettiin heti klassikkona.
Emme tienneet, että Lyndon Johnson vaani horisontissa.
Lyndon Johnson vaani yhä horisontissa,
koska hän työstää nyt viidettä osaa -
kolmiosaisesta elämäkerrasta.
Kyse on oikeastaan aktuaarisesta kysymyksestä siitä,
selviämmekö me tämän loppuun asti.
Koska olen häntä vanhempi, toivon, että hän selviytyy.
Se on saatava valmiiksi.
- Käveletkö täällä aamuisin? - Kyllä. Se on hyvä aika.
Sitä vain ajattelee. Juoksin ennen. En voi juosta enää.
Se oli parasta aikaa. Ajattelin kovasti.
Ensimmäiset kappaleet alkoivat vain ilmestyä.
Mielenkiintoista.
Katselin yhtenä aamuna ympärilleni.
Kaikki muut tekivät jotain laitteilla.
Kävelin ja ajattelin, etten ole kosketuksissa nykyaikaan.
Kirjoitan paljon luonnoksia kirjoituskoneella...
Siis käsin, ja sitten menen kirjoituskoneelle.
Se ei ole ennalta määrätty...
Kirjoitan kappaleita, joita mietin kävellessäni tänään.
Ne eivät ole kovin hyviä, joten heitän ne pois.
En ole koskaan halunnut kirjoittaa kirjaa vain kertoakseni suurmiehen tarinan.
Olin aina kiinnostunut näyttämään sen elämän kautta -
asioita poliittisesta vallasta.
Elämme demokratiassa, joten poliittisen vallan -
pitäisi olla peräisin meiltä, vaaliuurnilta.
Mitä enemmän sain selville poliittisesta vallasta,
ei oppikirjoista, vaan miten se oikeasti toimii, sitä enemmän...
Jos voisin kertoa siitä niin, että ihmiset ymmärtäisivät,
he voisivat äänestää asioista valistuneemmin.
Ja toivottavasti demokratiamme parantuisi sen myötä.
Luulen, että hän halusi pienestä pitäen kirjailijaksi.
Hän rakastui kirjoihin.
Kun hän oli nuori, ihmiset halusivat kirjailijoiksi.
Kirjoilla oli suuri vaikutus, ja ne pystyivät muuttamaan asioita.
KIRJAILIJA JA TUTKIJA, BOB CARON VAIMO
Jos ei koe voivansa vaikuttaa asioihin,
ei tekisi niin paljon töitä tämän eteen.
Bobilla oli aika kurja lapsuus.
Hän ei saanut soittaa musiikkia kotona.
Hän ei saanut tuoda ystäviä kotiin,
ja hänen lempipaikkansa oli kirjastossa kirja kädessä.
Hän toi kirjan Keskuspuistoon viikonloppuisin -
ja luki sitä siellä koko päivän, jottei olisi tarvinnut mennä kotiin.
Sanot, ettet kasvanut kirjatalossa,
eikä se ollut tärkeää isällesi.
Äitisi sairastui, kun olit melko nuori.
Äitini sairastui, kun olin viisivuotias.
Jos siihen aikaan oli rintasyöpä ja se palasi,
juuri mitään ei ollut tehtävissä.
Hän kuoli, kun olin 11.
Isäni. Hän puhui englantia. Hän tuli tänne Puolasta.
Hän opetteli kirjoittamaan englantia kopioimalla artikkeleita -
The New York Timesista.
Hän puhui ystäviensä kanssa jiddišiä.
Mutta ennen kuolemaansa äitini pakotti hänet lupaamaan,
että lähettäisi minut Horace Mannin kouluun.
Horace Mannin koulusta tuli lapsuuteni keskipiste.
Bob vietti siellä mahdollisimman paljon aikaa.
Hän ei halunnut tulla kotiin.
Niinä harvoina kertoina, kun hän toi jonkun kotiinsa,
häntä hävetti,
kun hänen isänsä huusi hänelle.
Se oli rankkaa Bobille.
Tapasin Bobin Princetonissa.
Tämä on se hetki, kun Ina ja minä tapasimme.
Näin Inan tanssivan jonkun miehen kanssa.
Sanoin: 'Otetaan kuva Inasta.'
Silloin me tapasimme.
Olin nuori Newsdayn toimittaja ja tein edelleen lyhyitä juttuja.
Päätoimittaja Alan Hathwaylla -
oli ennakkoluuloja arvostetuista yliopistoista tulleita kohtaan.
Kävin Princetonia, ja he palkkasivat minut hänen lomansa aikana vitsiksi.
Hän käveli työpöytäni ohi joka päivä matkalla toimistoonsa -
eikä koskaan puhunut minulle.
Eräänä päivänä minun piti käydä läpi liittovaltion viraston tiedostoja.
Kirjoitin pitkän muistion.
Aikaisin seuraavana aamuna hänen sihteerinsä soitti ja sanoi:
'Alan haluaa tavata sinut heti.'
Koko matkan toimistoon olin varma, että saisin potkut.
Hän viittoi minut tuoliin ja sanoi:
'En tiennyt, että joku Princetonista voi tutkia tiedostoja näin.
Tästä lähtien teet tutkimustyötä.'
Olen hyvin tahdikas sellaisina hetkinä.
Sanoin hänelle:
'Mutta en tiedä mitään tutkimustyöstä.'
Hän katsoi minua pitkään -
ja sanoi: 'Muista yksi asia. Käännä jokainen sivu.
Älä oleta mitään. Käännä joka hemmetin sivu.'
KOLME PALKITTU NEWSDAYSSA
Miten päädyit kirjoittamaan The Power Brokerin?
Kiinnostuin yhä enemmän politiikasta.
Minusta alkoi tuntua, että halusin kirjoittaa siitä.
Poliittisesta vallasta.
Kaikki alkoi loksahtaa kohdalleen Robert Mosesin kohdalla.
Valtahahmo, joka teki enemmän julkisia rakennusurakoita -
kuin kukaan muu USA:n historiassa.
Hän alisti samalla kuvernöörit ja pormestarit tahtoonsa.
Sellainen oli Robert Moses.
Kukaan historiassa ei ole rakentanut kuin Robert Moses.
Yksikään Egyptin faarao, keisari tai kuningas -
ei ole rakentanut maapallolla -
yhtä suuressa mittakaavassa kuin tämä yksi ihminen.
Kun lentää New Yorkin yli ja katsoo alas,
se on Moseksen luoma maisema.
TOIVEIDEN SILTA
Vallan pitäisi juontaa valituksi tulemisesta.
Mutta häntä ei koskaan valittu mihinkään.
Hänellä oli enemmän valtaa kuin kenelläkään valitulla.
Enemmän valtaa kuin yhdelläkään pormestarilla.
Enemmän kuin yhdelläkään pormestarilla ja kuvernöörillä yhteensä.
Hän pysyi 44 vuotta vallassa.
Mistä valta sitten tuli?
Carolta kesti vuosia ymmärtää se.
Kukaan ei ajatellut, että se oli keino löytää valtaa ja käyttää sitä.
Caro paljasti,
että Moses oli rakentanut poikkeuksellisen imperiumin -
ja saanut kaupungin valtaansa -
epätavallisen institutionaalisen viranomaismuodon kautta.
KIRJOITTAJA
Se alkoi Triborough'n siltaviranomaisista.
Hän pääsi käsiksi tietullien varoihin.
Viranomaisia pidettiin vain tahoina,
jotka myivät obligaatioita rakentaakseen sillan,
keräsivät tullimaksuja, kunnes voivat maksaa obligaatiot,
ja lopettivat toimintansa.
Kukaan ajatellut, että heillä olisi valtavasti poliittista valtaa.
Hän rakensi valtavan imperiumin New Yorkin -
pikkurahoista.
Oli tärkeää, että ihmiset lukisivat kirjan.
Eivätkä he lukisi Robert Mosesista kertovaa kirjaa,
ellen aivan alussa, johdannossa,
tekisi jotain, mikä saisi heidät ymmärtämään, miten tärkeä hän oli,
hänen tekonsa laajuuden ja sen, miten se vaikuttaa kaikkien elämään.
On yksi asia sanoa, että Robert Moses rakensi -
1 009 kilometriä moottoriteitä ja puistokatuja.
Se ei saa ketään lukemaan kirjaa. Se on vain tilasto.
Siinä vaiheessa sanoin: 'Muistan Iliaan.'
En vertaa itseäni Homerokseen,
mutta hyvä kirjallisuus voi toimia mallina.
Sanoin: 'Homeros teki sen listaamalla vain kaikki maat.'
Siinä oli todellista valtaa.
Ja laivojen nimet, siinä oli todellista valtaa.
Sanoin, että yritän listata kaikki nämä tiet.
'Se on jo parempi, mutta se ei ole vielä mitään."
'Mitä voit tehdä?' 'Ehkä voin tehdä sen rytmillä.'
MOSESIN LUOMA MAISEMA
Muistan ne päivät, jopa viikot, kun yritimme selvittää asiaa.
Mikä on rytmi, joka näyttää tämän saavutuksen valtavuuden?
Haluatko aloittaa alusta?
'Yksikään pormestari ei muovannut New Yorkia... Ei edes LaGuardia.
NÄYTTELIJÄ, KIRJOITTAJA, FANI
ja jättänyt sen kiertelevälle pinnalle enemmän kuin heikoimmat pysyvät jäljet.
Mutta Robert Moses muovasi New Yorkia.
Hän rakensi Major Deeganin moottoritien, Van Wykin moottoritien,
Sheridanin ja Brucknerin moottoritiet.
Hän rakensi Gowanusin moottoritien, Prospectin moottoritien,
Whitestonen moottoritien, Clearview'n moottoritien -
ja Throgs Neckin moottoritien.
Hän rakensi Bronxin moottoritien, Brooklynin ja Queensin moottoritien,
Nassaun moottoritien, Staten Islandin moottoritien -
ja Long Islandin moottoritien.
Hän rakensi Harlem River Driven ja West Side Highwayn.'
Sain vuoden apurahan.
Sen avulla lopetin toimittajan työni.
Ajattelin, että se voisi olla valmis vuodessa.
Mutta vuoden lopussa olin vasta aloittanut.
Mitä syvemmälle uppouduin kirjaan, sitä enemmän harkitsin lopettamista.
Tietenkin ajattelin sitä paljon, koska -
meillä oli pieni lapsi, ja olimme rahattomia.
Myimme talomme Long Islandilla.
Muutimme Bronxiin asuntoon, jota todella vihasimme.
Mutta minusta tuntui, että tämä on jotain,
mikä pitää selittää.
Selvittää ja selittää. Se on tärkeää.
Pitää ymmärtää,
ettei kukaan olisi voinut olla minua ja Inaa eristäytyneempi.
Olimme Bronxissa.
Tunsin pari kirjailijaa,
koska työskentelin kirjastossa Frederick Lewis Allen Roomissa,
mutta en tiennyt mitään kustantamisesta tai kustannusmaailmasta.
Vuonna 1970, kun Lynn suostui agentikseni -
ja Bob suostui toimittajakseni, sillä viikolla koko elämäni muuttui.
Maisemia on muunkinlaisia, ei vain rakennettuja.
Kustannusalan maisema,
1950-luvulta nykyhetkeen, jossa me kaikki elämme,
on suurelta osin Bob Gottliebin luoma maisema.
Minut yhdistetään eniten tähän kirjaan.
Niinkö? Mistä luulet sen johtuvan?
Koska se on ollut suuri menestys ja niin vaikutusvaltainen.
POJANPOIKA
Minut tunnetaan myös siitä, että valitsin tämän numeron.
- Niinkö? Miten? Miksi? - Se oli alun perin Catch-18.
Toinen suuri kirjailija oli julkaisemassa sotakirjaa.
- Mikä sen nimi oli? - Mila 18. Emme voineet...
Tämä oli tuntemattoman kirjailijan ensiromaani.
Meidän piti vaihtaa numeroa. Se oli tragedia.
Makasin sängyssä ja mietin: Catch-22, Me sotasankarit.
Soitin hänelle aamulla ja sanoin: 'Nyt keksin.
22 on vielä hauskempi kuin 18.'
Vakuutuimme sen hauskuudesta, joten olimme tyytyväisiä.
Ja se myy yhä.
ME SOTASANKARIT
Tässä on paljon Doriksen juttuja, kuten hänen kuuluisin kirjansa -
Kultainen muistikirja.
Se oli toinen häneltä julkaisemani kirja.
Mistä se kertoo?
Se kertoo naisista.
Feminismistä. Miehistä. Elämästä. Universumista.
Hän oli upea ihminen ja loistava kirjailija.
Tuolla on Toni Morrison. Mitä kirjoja olet toimittanut?
Oikeastaan kaikkia.
- Kaikki paitsi Sulan. - Ei, Sulan toimitin kyllä.
Toimitit sen.
Se oli hänen ensimmäinen toimittamani kirja.
Olet työskennellyt Tonin kanssa yhtä kauan kuin Caron kanssa.
Onko teillä samanlaisia riitoja kuin Caron kanssa?
Toni ja minä luemme samalla tavalla.
Taustamme ovat erilaiset, mutta lukukokemuksemme ovat samanlaiset.
Emme ole aina samaa mieltä pilkuista,
joista kiistelimme jatkuvasti.
Mutta -
minun pitää vain sanoa, ja hän tajuaa.
Hänen pitää vain sanoa, ja ymmärrän hänen reaktionsa.
Armolahja. Oikein hyvä kirja muuten.
Beloved tietenkin. Mitkä painokset?
Tässä on yksi painos. Toinen painos.
Toni muistaa, että Sulan kanssa -
käsikirjoituksen ensimmäisessä kappaleessa -
oli kissa.
Hän muistaa, että sanoin: 'Ei kissaa ensimmäisessä kappaleessa.'
Kissa siis kiskottiin ulos Sulasta.
Toimittajien on oltava julmia ollakseen kilttejä. Kuten isoisät.
Se toimii samalla tavalla.
- Näin kuvan aiemmin. Onko tuo hän? - Jep.
Oikeasti? Voi luoja.
Me kaikki olimme nuoria nuorina.
Sellaisia nuoret ovat.
Nuoria.
Synnyin energisenä.
Käytin sen lukemiseen. Niin minä tein.
Käytin energiaani lukemiseen.
En harrastanut mitään fyysistä, kuten urheilua.
Asuimme muutaman talon päässä Keskuspuistosta.
En käynyt siellä koskaan.
Äitini pakotti minut seisomaan ulkona -
kadulla tunnin joka päivä, jotta saisin raitista ilmaa.
Seisoin ovimiehen vieressä ja leikin jojollani.
Hän sanoo olleensa onneton lapsi.
NÄYTTELIJÄ, BOB GOTTLIEBIN VAIMO
Hänen koulukaverinsa sanoivat, että hän oli suloinen.
Ja herttainen.
Mutta hän ei pitänyt itseään sellaisena.
Hän ei nähnyt itseään sellaisena,
koska hänen isänsä ei nähnyt häntä sellaisena.
Isäni oli asianajaja nimeltä Charles. Hän teki vain töitä.
Isäni oli vihainen ihminen.
Osa hänen vihastaan kohdistui minuun.
En ollut koskaan tarpeeksi hyvä.
Äidilleni olin tietenkin täydellinen.
Äitini oli opettajana koulussa.
Luimme aamuin, päivin ja illoin.
Päivällisellä istuimme kukin kirjansa kanssa.
Olin Columbiassa New Yorkissa.
Sitten opiskelin Cambridgessa Englannissa pari vuotta.
Kun olin 21, olin naimisissa, ja meillä oli poikavauva.
Seuraavat vuodet olivat onnellisia,
mutta pinnan alla en ollut tyytyväinen.
Vuonna 1958 kokeilin freudilaista analyysia.
Neljä päivää viikossa sohvalla kahdeksan vuoden ajan.
En halunnut muuttua isäni kaltaiseksi vihaiseksi ihmiseksi.
Tunsin ajautuvani siihen suuntaan.
- Toimiko se? - Toimiko psykoanalyysi?
Sano sinä.
Kyllä, sillä oli valtava vaikutus elämääni.
Kahdeksan vuoden analyysin aikana tapahtui monia asioita,
kuten äitini kuolema.
Analyysin aikana makasin selälläni -
ja vain itkin.
Sinä aikana erosin.
Tapasin äitisi ja kihlauduin hänen kanssaan.
Kohtalokas ele.
Tapasin Bobin, kun isäni,
jota julkaistiin Simon & Schusterilla,
vei minut tapaamaan Bob Gottliebia.
Hän esiintyi Broadwayllä kuuluisassa,
kamalassa The Deputy -näytelmässä.
Hän oli uskomattoman kaunis ja lahjakas.
Kun tapasin hänet, hän sanoi: 'Olen hylkytavaraa.'
Hän sanoi: 'Olen huono lasten ja koirien kanssa.'
Ajattelin heti, että hankimme koiran ja vauvan.
Miten päädyit kustannusalalle?
Olin vastavalmistunut nörtti.
Olin lukenut enemmän kuin kukaan muu.
Kukaan ei edes katsonut minua, saati sitten palkannut minua,
koska olin nuhjuinen, ylimielinen ihminen.
Lopulta kohtasin työnvälittäjän.
Hän ihastui minuun, toisin kuin kukaan aiemmin.
Hän sanoi: 'Voit työskennellä vain Simon & Schusterilla.'
Tulin perjantaina tapaamaan Jack Goodmania.
Hän sanoi: 'Kirjoita minulle kirje,
jossa kerrot, miksi haluat kustannusalalle.'
Se loukkasi minua.
Menin kotiin, oli perjantai, ja kirjoitin:
'Hyvä herra Goodman, pyysitte kertomaan, miksi haluan kustannusalalle.
Se on mahdotonta,
koska en ole koskaan ajatellut mitään muuta alaa.'
Laitoin sen kirjekuoreen ja jätin vastaanottoon.
Se oli täyttä valetta,
koska en ollut koskaan ajatellut olevani muuta kuin lukija.
Aloitin vuonna 1955, joten tienasin 75 dollaria viikossa.
Se ylitti villeimmät unelmani.
Olin ollut siellä kaksi päivää, ja olin rakastunut siihen.
Se oli täydellistä minulle.
Parin vuoden sisällä editoin kirjoja, ja pian editoin paljon kirjoja.
Olin aina hyvin varma itsestäni.
En epäillyt arvostelukykyäni työssäni.
Epäilin kaikkea muuta itsessäni, paitsi sitä.
Tiesin olevani parempi lukija kuin kukaan muu.
Aika on osoittanut, etten ollut väärässä.
Olen toki tehnyt sata virhettä,
mutta se on eri asia.
Kun kirjoittaja tai agentti on antanut minulle käsikirjoituksen,
olen lukenut sen yön aikana ja vastannut heille seuraavana päivänä -
tai korkeintaan viikonlopun aikana.
Minusta se olisi muuten eläinrääkkäystä.
Mutten myöskään malttanut odottaa.
Se ei ollut jaloutta, vaikka sitäkin minulla on.
Vaan uteliaisuutta.
Mitä hän on tehnyt? Miten siinä käy?
Miksi laittaisin sen yöpöydälleni enkä lukisi sitä kolmeen viikkoon?
Se on kuitenkin luettava. Miksen lukisi sitä heti?
Se rohkaisi ihmisiä lähettämään minulle asioita,
ja se teki hyvää kirjoittajilleni.
Vuonna 1968 lähdin Simon & Schusterilta, jossa olin päätoimittaja,
ja menin Knopfiin.
Hän saapui kuin pyörremyrsky ja muutti kaiken.
Knopfin johtajana hän näki kaiken.
Yksi hänen käsityksistään on, että jos jokainen yksityiskohta on oikein,
saa parhaan kirjan.
Ei voi tietää, mikä saa kirjan myymään. Onko se kansi? Vai takakansi?
Varsinkin tapa, jolla kirja on editoitu.
Kaikki on oltava oikein, jokainen yksityiskohta.
Opin häneltä kaiken kustantamisesta.
TOIMITTAJA BOB GOTTLIEB
Kirjailijan tärkeys,
ja miten me edustamme kirjailijaa.
Ja me puolustamme kirjailijaa joka käänteessä,
koska hän on yksin.
Me olemme täällä vain kirjailijoiden ansiosta.
Olin Knopfissa toimitusjohtaja, kustantaja ja päätoimittaja.
Tein 20 - 30 kirjaa vuodessa.
Kotona on näyttelijävaimo -
ja lapsia, mukaan lukien sinä.
Toisessa elämässäni -
autoin New Yorkin baletin pyörittämisessä -
George Balanchinen ja hänen parinsa Lincoln Kirsteinin kanssa.
Päädyin tekemään kaikki kauden balettiohjelmat -
ja valvomaan markkinointia.
Rakastin sitä. Se oli elämäni toinen puoli.
Ja minä luin.
Mutta en tehnyt mitään muuta.
En käynyt ulkona tai elokuvissa.
Tein vain sitä, mitä halusin.
Energiaa oli tarpeeksi. En tuntenut jääväni jälkeen.
Olen myös nopea.
Toimittajien on muistettava, että se on palveluammatti.
Se ei ole sinun kirjasi.
Se vaihtelee kirjailijasta toiseen.
Joskus suhde on hyvin tunteellinen,
koska tapahtuu tunteensiirto, kuten psykoanalyysissa.
Kirjoittajan on käytettävä toimittajaa -
tunne-tai psyykkisistä syistä, ja siitä tulee osa suhdetta.
Se ei ole tahallista. Niin vain käy.
Toisille ei.
Jotkut kirjailijat tarvitsevat apua juonen kanssa.
Kirjailijat tarvitsevat jonkun sanomaan: 'Tämä hahmo ei toimi.
Tämä tilanne ei ole todenmukainen. Tässä syy.'
Se on yksi editointitapa.
Toisille ei voi sanoa muuta kuin 'puolipiste'.
Sen sitä sitten tarjoaa.
Sitä vain vaistoaa, mikä auttaa ja mikä palvelee.
Monimutkaista on se, että pitää olla egoton.
Olet ehkä huomannut, etten ole egoton.
Egon oltava vahva.
On oltava -
yhtäläisesti voimaa.
Jos ei ole tarpeeksi vahva antamaan kirjailijalle, mitä hän tarvitsee,
kertomaan todellisen mielipiteesi,
jos pitää pidätellä ja jännittää,
se ei toimi, koska et tarjoa sitä, mikä on tarpeen.
On oltava tasa-arvoa.
Se taisi olla 1970.
Ensimmäisessä keskustelussa hän välitti vain siitä,
että hän halusi puhua välimerkeistä.
Olemme puhuneet niistä 45 vuotta.
Aloimme työskennellä, ja aloin työstää kirjaa.
Oli selvää, että tekstiä piti leikata, tiivistää,
mitä tahansa kohteliasta sanaa haluaa käyttää.
Ei siksi, että luettavaa olisi liikaa, mutta sitä ei voinut julkaista.
Se ei olisi mahtunut yhteen fyysiseen kirjaan.
Kirjaan voisi mahtua -
fyysisesti vain se, mitä siihen mahtui.
Se hajoaisi palasiksi, jos se jatkuisi pidempään.
Kysyin häneltä kerran siitä, että sen tekisi kahdessa osassa.
Hän sanoi: 'Saan ehkä ihmiset kiinnostumaan Robert Mosesista kerran.
En saa heitä kiinnostumaan kahdesti.'
Olin täysin samaa mieltä.
En uskonut, että kirja myisi.
Se piti saada tiettyyn pituuteen.
Meidän piti tiivistää 1 050 000 sanaa 700 000 sanaan.
Pitikö heidän poistaa 350 000 sanaa?
Hyvänen aika.
Useimmat kirjat ovat vain seitsemäsosan siitä.
Monet kirjat ovat alle 100 000 sanaa.
Materiaali oli upeaa, joten siitä oli vaikea luopua.
Se ei ole tavallinen tilanne, jossa toimittajana ajattelee:
'Luoja, miten tylsää. Tätä on liikaa.
Tästä pitää päästä eroon.' Tai: 'Tämä on toistoa.'
Ongelma oli, että minäkään en halunnut poistaa materiaalia,
mutta oli pakko.
Niinpä -
teoriassa Bob suostui, ja sitten aloimme tehdä töitä.
Kerroin hänelle ehdotuksiani, ja kävimme niitä läpi.
Hänellä oli koko kustantamo pyöritettävänään.
Menin sinne aina aamulla kymmenen maissa.
Hän sulki toimistonsa oven joka päivä.
Työskentelimme kolme tai neljä tuntia päivässä.
Muistan, kun hän avasi oven,
toimittajat jonottivat joskus käytävällä -
odottaen hänen päätöksiään.
Mutta sillä välin me kaksi -
keskityimme todella raivokkaasti -
kirjan tiivistämiseen.
KOKO SIVU POIS
POISTA
Olen aina ollut sitä mieltä, jotta ei-fiktiivisestä kirjasta tulisi kestävä,
proosan ja kertomuksen tason, rytmin -
ja kohtausten tapahtumapaikkojen on oltava samalla tasolla -
kuin aikaansa kestävän hienon fiktion.
Hyvin harvat toimittajat -
ja harvat tietokirjailijat ovat samaa mieltä.
Monista tuntuu, että vain faktojen selvittäminen on tärkeää.
Isäsi Bob Gottlieb -
välitti tekstistä yhtä paljon kuin minä.
Hän on ehkä ainoa tapaamani ihminen, joka välitti tekstistä yhtä paljon.
Se ei tarkoita, että olimme samaa mieltä tekstistä.
Varsinkin, kun kyse oli puolipisteistä.
Hänestä käytän niitä liikaa.
Bobissa on hienoa myös se, mikä hänessä ärsyttää.
Kaikki on äärimmäisen tärkeää.
Kirjan ensimmäinen luku ja puolipiste.
Ne ovat yhtä tärkeitä.
Hän osaa olla yhtä tiukka, vahva, tunteellinen -
ja järjetön niiden suhteen.
Minäkin olen sellainen. Koira koiran tuntee.
Minustakin puolipiste on sisällissodan arvoinen.
Puolipisteellä on tietty tehtävä.
Puolipiste ei ole sama kuin piste. Se on piste.
Mutta se on enemmän piste kuin pilkku,
joka vain sujautetaan väliin... Pikku piste.
Sillä on siis tietty tehtävä.
Olet kuulemma eri mieltä puolipisteistä kuin hän.
Olen kustannustoimittaja. Hän on vain kirjailija.
Voitko kuvitella, miksi kaksi miestä tappelisi puolipisteestä?
NEW YORKERIN PILKKUKUNINGATAR
Sitä käytetään väärin. Usein.
Miksi puolipiste on hämmentävä välimerkki?
Koska se on...
Tiedän, miten käytän sitä.
Eli kun on kaksi lausetta,
joilla on kausaalinen suhde,
ja niiden on parempi liittyä yhteen.
Puolipiste pidentää lausetta, katsoi sitä miten tahansa.
KIRJAILIJA
Se antaa kirjoittajalle luvan kirjoittaa toisen lähes yhtä pitkän lauseen.
Outoa kyllä, vaikka emme tiedä sitä, me luemme hengityksen avulla.
Ja siirrytään alaspäin.
Puolipiste ei näytä pysähdykseltä -
samalla tavalla kuin piste näyttää.
Mietitkö niitä usein?
Voisiko ajatusviiva tai piste tehdä jotain enemmän?
On eräs puolipiste,
yksi Robert Caron puolipisteistä hänen muistelmassaan:
'Silloin lensin jatkuvasti edestakaisin -
Austinin ja Washingtonin välillä.
Lehdet eivät kuole', puolipiste, 'ihmiset kuolevat.'
Kyse on paljolti jännitteestä. Tiedätkö?
Jotain on tulossa, kun näkee puolipisteen.
En aikonut luovuttaa, koska se oli minun kirjani.
Sen piti olla minun välimerkkini.
Bob ei antanut periksi, koska hänestä olin väärässä.
Hän luuli olevansa oikeassa.
Niinpä marssimme usein ulos huoneesta.
Hän oli päätoimittaja,
joten hän saattoi mennä toiseen huoneeseen -
ja keskustella jonkun kanssa -
heidän kirjoistaan tai sopimuksistaan tai jostain.
Minä en voinut mennä muualle kuin vessaan.
Vietin paljon aikaa Knopfin vessassa.
Meillä oli paljon oikeita riitoja.
Editoin nopeasti.
Mutta kokonaisprosessi sen parissa -
ja työskentely hänen kanssaan kesti vuoden,
mikä on luultavasti 10 kuukautta kauemmin kuin muilla kirjoilla -
tai useimmilla muilla kirjoilla.
Tiivistimme sen noin 1 700 sivuun. En edes muista.
Oli vaikeaa saada kaikki mahtumaan yhteen osaan.
Oli hetkiä, jolloin en ollut varma, onnistuisimmeko.
Jälkikäteen ajateltuna se oli todella vaikeaa.
Kun mietin elämääni,
en usko, että mikään oli vaikeampaa.
Kuten tiedätte, kirja on jymymenestys.
Mutta kun kirjan lukee, sitä ei halua vähempää, vaan enemmän.
Se on hienon kirjan merkki.
Mutta häneltähän kesti seitsemän vuotta.
Lievästi sanottuna hän on ahkera.
Kunnioitan ja ihailen sitä ominaisuutta enemmän kuin lähes mitään muuta.
Kuka tahansa voi olla suloinen, mutta kaikki eivät ole ahkeria.
Eivätkä saa tuloksia.
9. HAAVE
Caro tekee loistavaa työtä Jones Beachin luvussa.
Siinä on kokonainen osio -
Long Islandin luoneista geologisista voimista.
Hän aloittaa jäätiköistä.
Hän palaa tuhansia vuosia taaksepäin -
ja kertoo kaiken alusta asti.
Sitten hän alkaa puhua yhteisöistä,
jotka muodostuivat Long Islandille, mikä on tärkeää tarinan kannalta.
On siis sellaisia varakkaita ihmisiä,
kuten Fitzgeraldin Gatsbyn North Shoren yhteisöissä,
sekä South Shoren kalastajayhteisöjä.
Yhteisöjen sosiologisesta historiasta oppii paljon.
Mitä ne tarkoittivat ja missä ne sijaitsivat.
Sitten on teknologinen historia.
Hän esittelee idean autosta.
Yhtäkkiä ihmiset ajavat. Oli 20-luvun alku.
Ihmisillä oli omat autot, ja he olivat jumissa kaupungissa.
He eivät pääse rannalle.
Kaiken sen keskellä on Robert Moses,
joka on vuokrannut veneen -
ja mennyt autioille, kauniille valkohiekkaisille rannoille -
ja unelmoinut puistosta.
Luvun nimi on 'Unelma'.
Siitä tulee Mosesin ensimmäinen suuri projekti.
Hän rakensi pengertien.
Hän keksi, miten Southern Staten valtatie saadaan Long Islandin läpi,
ja rakensi rannan, joka on yhä tänäkin päivänä -
ranta, joka todella kuuluu newyorkilaisille.
Hän kirjoittaa niin, ettei tiedä, mitä ajatella Mosesista.
Moses idealistina.
Moses uskoo urbaaniin ympäristöön ja sen kehittämiseen.
Kun jatkaa lukemista,
hän haastattelee ihmisiä yhteisössä,
jonka läpi kulki moottoritie.
Se kulki läpi kiivaasti, vimmatusti ja armotta.
Yhteisö revitään hajalle.
Hän löytää naisen, joka yritti estää sen.
Hän kyseli naisen elämästä -
ja siitä, millainen paikka se oli ennen moottoritietä.
Moses-kirjassa hän kertoo kaksi asiaa,
mutta kolmas tulee esiin. Moses muuttuu.
Valta muuttaa Mosesta.
Idealismi alkaa myrkyttyä -
omapäisyydellä ja kykenemättömyydellä kuunnella.
Hahmo kovettuu.
Kun aloitin, luulin kirjojeni kertovan siitä, miten valta toimii,
selittävän, miten valta toimii.
Kun kirjoitin The Power Brokeria,
tajusin yhtäkkiä, että kirjojeni pitäisi kertoa -
myös jostakin muusta.
Niiden piti kertoa vallan vaikutuksesta voimattomiin.
Miten se vaikutti ihmisiin hyvässä ja pahassa.
Tein 522 haastattelua tätä kirjaa varten.
Yritin näyttää moottoriteiden inhimillisen hinnan.
Kun kävelin rakennuksiin...
Muistan yhden asunnon.
Koputin oveen. Siellä juoksenteli neljä tai viisi lasta.
Kysyinpä äidiltä mitä tahansa,
hän sanoi: 'Minun on saatava lapseni pois täältä.'
En kuullut muuta. 'Minun on saatava lapseni pois täältä.
Minun on saatava lapseni pois täältä.'
Vuosia sitten, kun kirjoitit kirjaa,
et menettänyt otettasi, se kestää yhä aikaa.
Niin moni asia vanhenee. 20 vuotta myöhemmin sitä miettii: 'Unohdin naiset.'
Tai: 'Hups, tuo oli vähän rasistista.'
Siinä ei ole mitään sellaista.
Siinä on rakkautta ihmisiä kohtaan -
ja näkemys siitä, miten ihmisiä kohdellaan,
olipa kyse naisista, POC-ihmisistä, köyhistä tai kenestä tahansa.
Kuka tahansa marginalisoitunut saa tilaa.
Kirjaimellisesti tämän rakennuksen oven ulkopuolella -
on Brucknerin moottoritie.
37. YKSI MAILI
Kun luin luvun 'Yksi maili', oli selvää,
että moottoritien rakentaminen...
KIINTEISTÖKEHITTÄJÄ
vaikutti näihin ihmisiin,
mikä merkitsi heidän elämäntapansa tuhoamista.
Eikä se palaisi enää ennalleen.
Minuun teki suurimman vaikutuksen se, että oli olemassa reitti,
jota olisi voitu käyttää ja joka olisi välttänyt ihmisten koteihin -
ja yrityksiin kohdistuvat vahingot.
Mutta sen sijaan, vain koska Robert Mosesilla -
oli ystävä, joka omisti yhden kiinteistöistä,
hän sanoi: 'Säästämme pikku kiinteistösi,
mutta tuhoamme kaikkien muiden kiinteistöt suojellaksemme omaasi.'
Muistan lukeneeni sen ja ajatelleeni:
'Tuo on yksi sekopäisimmistä asioista,
mitä olen koskaan kuullut.'
Se tapahtui synnyinseudullani,
ja työmme on tällä hetkellä sitä,
että yritämme muuttaa paikkoja, missä vahingot tehtiin.
Bob Caron työ ja ymmärrys -
vaikutuksista ihmisiin ylittää empatian rajat.
Se tuki minua syvästi.
Siinä oli parantamista ja voimaa.
Se ei ollut vain ymmärrystä. Se oli enemmänkin: 'Käytä tätä.'
Minusta kirja teki työstämme aseen.
BEACONIN LUKIO
Yksi mielenkiintoinen aihe tässä kirjassa on, että kun hän sai vallan,
hän tunsi, että hänen piti saada sitä lisää.
Tämä on Amerikan historiaa 1900-luvulla.
'Moses uskoo, että historia antaa hänelle oikeutuksen,
että hänen työnsä kestää ja syntymättömät sukupolvet siunaavat sen.'
- Eli te. - Kyllä.
'Ehkä hän on oikeassa.
On mahdotonta sanoa, että New York olisi ollut parempi kaupunki,
jos Robert Moses ei olisi elänyt.
On mahdollista sanoa vain, että se olisi ollut eri kaupunki.'
Niin.
- The Power Broker julkaistiin. - Niin.
- Menestyikö se heti? - No, se...
Kyllä.
Itse asiassa kyllä.
Kaikki valtaapitävät... Pormestari Wagner oli vihainen minulle.
Kuvernööri Rockefeller oli aivan raivoissaan.
Moses tietenkin kirjoitti tarinoita...
The New York Times -
painoi lähes kaiken Robert Mosesin sanoman faktana.
Näin otsikoita, kuten 'Caro, myrkyllinen kyy',
lainausmerkeissä.
'Caro, myrkyllinen kyy', pilkku, 'Moses sanoi.'
Eräänä päivänä Ina soitti ja sanoi: 'Voitit Pulitzerin.'
En ole koskaan innostunut sellaisista asioista.
Hän suuttui minulle ja kysyi: 'Mikset ole innoissasi?'
Se oli alkanut juuri myydä.
Se on myynyt jatkuvasti...
THE POWER BROKERIN 41. PAINOS
lähes puoli vuosisataa.
Melkein yhtä kauan kuin Robert Moses oli vallassa.
The Power Broker oli julkaistu. Kysymys kuului, mitä hän kirjoittaisi seuraavaksi.
En kestä tehdä jotain uudelleen, mitä olen jo tehnyt.
En kestä sitä.
Saadakseni tarpeeksi rahaa The Power Brokeria varten -
minun piti allekirjoittaa kahden kirjan sopimus -
Robert Mosesin ja Fiorello LaGuardian elämäkertoja varten.
Sain The Power Brokerin valmiiksi ja aloitin LaGuardian.
NEW YORKIN PORMESTARI
Ajattelin: 'Vihaan tätä.
Tein tämän tarinan jo. Tämä on New York. Tein sen jo.'
The Power Brokerissa yritin esitellä urbaania poliittista valtaa.
Nyt halusin esitellä kansallista poliittista valtaa.
Ajattelin, että voisin tehdä sen Lyndon Johnsonin kautta.
Hän on oikea mies siihen.
Mutta kukaan ei vapauta minua LaGuardian sopimuksesta.
Isäsi soitti ja sanoi:
'Haluan puhua kanssasi eräästä asiasta.'
Hän taisi sanoa: 'Kuuntele minua.
Älä menetä malttiasi.'
Tulin paikalle, ja hän sanoi:
'Tiedän, että olet sitoutunut LaGuardian elämäkertaan.'
Sanoin: 'LaGuardia on kiehtova hahmo,
mutta tämä ei ole tarpeeksi iso aihe.
Olet kiinnostunut vallasta.'
Suustani tuli sanoja,
joita en ollut ajatellut aiemmin, toisin kuin yleensä.
'Minusta sinun pitäisi kirjoittaa Lyndon Johnsonista,
koska hän on aikamme vallankäytön malliesimerkki.'
Bob oli tullut sanomaan:
'Minusta minun pitäisi kirjoittaa Lyndon Johnsonista.
Mutta on ongelma. Tarina on valtava.'
Sanoin: 'Haluan tehdä sen osissa,
koska en halua enää jättää pois mitään, minkä pitäisi olla mukana.'
Hän suostui minun muistaakseni välittömästi.
Niinpä -
katsoimme toisiamme ihmetellen, ja se oli siinä.
Hän sanoi: 'Miten minulla on varaa siihen? Tähän menee aikaa.'
Ajattelimme kolmea osaa.
'Millä minä elän?'
Sanoin: 'Se ei ole sinun ongelmasi.
Lynn ja minä selvitämme sen.'
Kun aloitimme tämän projektin,
emme voineet tietää, että tekisimme sitä loppuelämämme.
Minulta kysytään aina, miksi päätin kirjoittaa Robert Mosesista -
ja Lyndon Johnsonista.
Kun ajattelin ensi kertaa elämäkertojen kirjoittamista,
ajattelin niiden valaisevan -
aikoja, jolloin nämä miehet elivät,
ja mahtavia voimia, jotka muokkasivat niitä aikoja,
erityisesti poliittista valtaa.
Tämä hallinto tänään -
julistaa ehdottoman sodan köyhyyttä vastaan.
Aina kun köyhän perheen nuori pääsee yliopistoon -
Lyndon Johnsonin Great Society -ohjelmien ansiosta,
se on esimerkki poliittisesta vallasta.
MARSSIMME SELMAN KANSSA!
Aina kun musta mies tai nainen pääsee äänestyskoppiin -
Lyndon Johnsonin äänioikeuslain takia,
se on merkittävämpi esimerkki poliittisesta vallasta.
Valitettavasti niin on myös nuoren miehen kohdalla,
kymmenien tuhansien nuorten miesten,
jotka kuolivat tarpeettomasti hyödyttömässä sodassa Vietnamissa.
Caro tiesi, miten Johnsoniin pääsee käsiksi -
siinä määrin kuin toiseen ihminen voi.
Mikä siinä miehessä oli erityistä?
Hyvää ja huonoa.
Miten mies, jolla on niin paljon itseluottamusta senaatissa -
ja kyky saada vaikea kansalaisoikeuslaki läpi,
voi olla niin epävarma ja pelätä näyttävänsä heikolta,
että hänestä hänen täytyi edetä kohti katastrofia Vietnamissa?
Caro yrittää vastata tuollaisiin kysymyksiin -
tavalla, joka ei epäinhimillistä aihetta.
Niinpä -
hän uskoo, että se on tärkeää demokratiassa.
On tärkeää nähdä epätäydellisiä ihmisiä, joilla on suuria tavoitteita -
ja henkilökohtaisia tavoitteita, jotka voivat olla alhaisiakin...
Mutta jos kaikki toimii,
lopputulokset ovat parempia suuremmalle osalle ihmisiä -
kuin missään muussa järjestelmässä maailmassa.
Monet eivät ole samaa mieltä.
Demokratia on ollut heikoilla viime vuodet.
Minulle Caron työn todellinen merkitys -
on se, että ihmiset näkevät tarinoita -
unelmoivista, epätäydellisistä ihmisistä,
jotka keksivät, miten toteuttaa demokratiaa niin,
että ihmisillä on paremmat oltavat heidän lopettaessaan.
Lyndon Johnson toi minulle ongelman, jota minulla ei ollut Mosesin kanssa.
Kasvoin New Yorkissa. Olin New Yorkin poika.
Tunsin Robert Mosesin maailman.
En tuntenut maailmaa, jossa Lyndon Johnson varttui:
Texas Hill Countryn maailmaa.
Hill Countryn asukkaat ovat hyvin erilaisia kuin New Yorkin.
Heissä on todellista kunniallisuutta.
He eivät valehtele.
Mutta heistä oli myös väärin sanoa mitään pahaa -
Yhdysvaltain presidentistä.
Tuntui, että se, mitä he kertoivat, oli kaukana todellisuudesta.
En ymmärtänyt heidän tapojaan ja arvojaan,
jotka olivat erilaisia kuin omani.
Sanoin Inalle: 'En ymmärrä näitä ihmisiä,
enkä siksi ymmärrä Lyndon Johnsonia.
Meidän on muutettava Hill Countryyn joksikin aikaa.'
Ina sanoi: 'Etkö voi kirjoittaa Napoleonin elämäkertaa?'
- Näetkö tuolla taloja? - Sinnekö olemme menossa?
- Kyllä. - Mennään sitten.
- Etkö ole iloinen, että tulit, kulta? - Ehdottomasti.
Siitä on kauan.
Siitä on pitkä aika.
CARO ELI HILL COUNTRYSSÄ
Hän ei mennyt käymään siellä.
Hän muutti sinne.
Hän asui siellä. Kuka tekee niin?
Kuka tekee niin?
Texas Hill Countryn ympäristö -
ei ole luonnollista newyorkilaisten juutalaispoikien aluetta.
Mutta Texasiin meno oli välttämätöntä.
Tällaisessa talossa Lyndon Johnson varttui,
mutta se oli pienempi ja ränsistyneempi.
Kun tulin tänne aloitettuani kirjan -
vuonna 1976 tai 1977,
täällä oli naisia ja miehiä,
jotka elivät lähes uskomattomassa -
yksinäisyydessä ja eristyksessä.
Kun olin lukiossa,
olin päättänyt ryhtyä tanssijaksi tai tutkijaksi.
Oli tavallaan ihme,
että Bob pyysi minua tekemään tutkimusta puolestaan.
Tuntuiko tänne tuleminen suurelta uhraukselta?
Ei missään nimessä. Se oli jännittävää.
Se oli niin erilaista kuin New Yorkissa. Se oli aivan uusi maailma.
Opimme jotain uutta joka päivä.
- Hei, herra Caro. - Olen Bob Caro.
Hauska tavata. Olen Susie Corlette.
- Hauska tavata. - Kyllä.
Kiitos, että vaivauduit tekemään tämän.
Ei kestä. Milloin vain.
Mikä Lyndon Johnsonin -
epätavallisen luonteen salaisuus olikaan,
se juonsi juurensa lapsuuteen -
ja kamalaan isäsuhteeseen.
Ruokapöytä ei ole entisensä.
Olemme talossa, johon Johnsonin perhe muutti.
Tätä kutsutaan lapsuudenkodiksi. Se oli hyvin onneton talo.
Epäonnistuminen oli tuhonnut isän terveyden.
Talossa ei ollut rahaa.
Kotona ei ollut usein ruokaa, koska äiti oli usein sairas.
Hänen lapsuutensa oli onneton.
Halusin luoda sen uudelleen ymmärtääkseni sitä.
Sam Houston Johnson oli Lyndon Johnsonin pikkuveli.
Hän ja Lyndon olivat läheisiä.
Sam joi paljon.
Hän oli ihminen, joka rehenteli,
mahtaili ja liioitteli.
Minun tapauksessani liioittelu muuttui usein epätotuudeksi.
Päätin, etten puhu hänelle enää.
Noin vuoden päästä -
sain kuulla, että hän oli ollut kamalassa syöpäleikkauksessa -
ja että hän oli lopettanut juomisen.
Eräänä päivänä kävelin Johnson Cityn katua pitkin.
Sam Houston Johnson tuli minua kohti.
Menimme kahville.
Tiskillä vieressäni istunut mies -
oli hyvin erilainen kuin vuotta aiemmin.
Hän oli hyvin hiljainen. Päätin yrittää puhua hänelle uudelleen.
Keksin tavan saada Sam Houston Johnsonin -
muistamaan sen mahdollisimman hyvin.
Ruokasalissa Johnsoneilla oli pitkä lankkupöytä.
Isä istui isossa tuolissa toisessa päässä -
ja äiti korkeassa tuolissa toisessa päässä.
Lyndon ja hänen veljensä istuivat pöydän toisella puolella,
ja kolme siskoa toisella.
Sain luvan tuoda hänet tähän taloon.
Olimme yksin talossa.
Pyysin häntä istumaan pöydän ääreen paikkaan, joka hänellä oli aina ollut,
isänsä ja Lyndonin väliin, kun hän oli pieni.
Istuin hänen takanaan,
koska halusin hänen olevan yksin muistojensa kanssa.
Se oli mielenkiintoista, koska istuimme siellä -
päivällisaikaan, joten varjot, jotka tulivat huoneeseen auringosta,
olivat samat varjot, jotka olisivat tulleet huoneeseen päivällisaikaan.
Sanoin hänelle:
'Sam Houston, kerro isästäsi ja Lyndonista,
ja mitä he sanoivat toisilleen pöydässä.'
Aluksi se oli hyvin hidasta.
Mutta jonkin ajan kuluttua, kun hän alkoi puhua minulle, se muuttui.
Yhtäkkiä hän oli taas ruokapöydässä, kuten olin toivonut.
Hän huusi: 'Lyndon, olet luuseri. Tulet aina olemaan luuseri.
Et ole yliopistoainesta.'
Lyndon sanoi: 'Mikä sinä olet? Olet bussitarkastaja!
Se sinä olet ollut!'
Ja hän jatkoi. Sanoin hänelle:
'Sam Houston, haluan, että kerrot minulle ne ihanat anekdootit,
joita kaikki kertoivat Lyndon Johnsonin lapsuudesta. Sinäkin kerroit niitä.
Mutta kerro tällä kertaa yksityiskohtaisemmin.'
En unohda tätä koskaan.
Oli pitkä tauko, jota en aikonut rikkoa.
Hän sanoi lopulta: 'En voi.'
Kysyin: 'Mikset?'
Hän sanoi: 'Koska niitä ei tapahtunut.'
Sitten hän alkoi kertoa aivan erilaista tarinaa -
Lyndon Johnsonin nuoruudesta, joka oli minusta -
liikuttavaa ja kamalaa,
mutta se paljasti myös, miten Lyndon Johnsonista tuli -
epätavallinen henkilö, josta tuli Yhdysvaltain presidentti.
Kun olin nuori, köyhyys oli niin yleistä, ettemme tienneet, että sillä oli nimi.
Koulutuksen puolesta piti taistella.
Vesi oli itse elämä.
Nyt minä olen presidentti.
Tämä on minun tilaisuuteni -
auttaa jokaista lasta saamaan koulutus.
Auttaa jokaista mustaa ja Amerikan kansalaista -
saamaan yhtäläiset mahdollisuudet.
Miten lukijan saa tuntemaan miehen epätoivon?
Ei vain lukemaan siitä, vaan tuntemaan ja näkemään sen.
Tuntemaan Lyndon Johnsonin epätoivon.
Kirjoitin lappuun -
ja teippasin sen edessäni olevan lamppuun:
'Onko tällä sivulla epätoivoa?'
En osaa sanoa, montako päivää -
se kortti pysyi siellä.
VAIN SILLÄ ON VÄLIÄ, MITÄ TÄLLÄ SIVULLA ON
LYNDON BAINES JOHNSONIN SYNTYPAIKKA
Kun alkaa lukea Johnsonin elämäkertaa,
saa tietää koko historian, ei edes Johnsonin perheen,
vaan niiden ihmisten historian,
jotka ovat asuneet tällä alueella Texasissa.
Joku toinen elämäkerturi sanoisi:
'Johnsonin rankka lapsuus -
Texas Hill Countryssä muokkasi häntä.'
Mutta 150 sivun kirjoittaminen...
Kun vihdoin pääsee Johnsonin lapsuuteen,
tuntee itse kokeneensa saman.
Olemme riidelleet Johnsonin kirjoissa -
osioista, jotka hän halusi leikata pois.
Kuten osio ruohosta Hill Countryssä.
Hän kirjoitti jotain loukkaavaa marginaaliin.
Se oli valtava taistelu.
Vihainen. Todella vihainen taistelu.
Jos hänestä tuntuu, että painostin häntä poistamaan materiaalia,
se ei johtunut siitä, etteikö materiaali olisi arvokasta.
Se johtui siitä, että mielestäni se oli suhteetonta.
En yrittänyt repiä vuotavaa sydäntä hänen rinnastaan -
tai kirjastaan.
Mutta en aikonut tehdä sitä.
- Kauanko se jatkui? - Riitako?
Kyse ei ollut päivästä.
Sanoimme paljon vihaisia asioita.
Joskus etsin adjektiivia.
Laadin kokonaisen sivun täynnä adjektiiveja.
Mot juste on olemassa.
Paras sana on olemassa.
Minun työni on löytää paras sana.
JOKA SIINTÄÄ SUURENA
Hän on sanamaalari. Hän maalaa sanoilla.
Sanoit, että sinua ärsyttää, kun hän käyttää sanaa 'siintää'.
Minulla ei ole mitään sitä sanaa vastaan.
Vaalin sanaa 'siintää',
mutta en silloin, kun sitä käytetään liian usein.
Silloin se siintää liian usein.
Miksi luulet hänen käyttävän sitä sanaa niin paljon?
Se on dramaattinen sana. Hän pitää niistä ja käyttää niitä hyvin.
Mutta jos hän toistaa niitä liikaa,
se ei sovi tekstiin.
Bob haluaa aina varmistaa, että lukija ymmärtää tekstin.
Uskon ehkä enemmän lukijaan,
koska olen lukija.
Minä ymmärsin.
Heille tärkeintä on, mitä paperilla on.
Sanoilla on väliä. Tunnelmalla on väliä. Kappaleilla on väliä.
Paikantajulla on väliä. Rytmillä on väliä.
Pilkuilla ja puolipisteillä on väliä. Ja tappelut jatkuvat.
Mutta mistä tappelut johtuvat... Eivät tappelut.
Kyse on siitä, mitä sivulla on.
Molemmat haluavat parhaan mahdollisen kirjan.
Ja he haluavat sitä toisilleen.
1. OSA, 1982
KERTOMUS PRESIDENTISTÄ
JOHNSON-KIRJA ON JOKA SIVUN ARVOINEN
LBJ: ELINIKÄINEN VALLANNÄLKÄ
LBJ: N NOUSU VALTAAN: PALJASTAVA ELÄMÄKERTA
BESTSELLERIT
KNOPFIN JOHTAJASTA NEW YORKERIN PÄÄTOIMITTAJA
Kun hän lähti Knopfista The New Yorkeriin,
seuraavana päivänä puhelimeni soi koko päivän,
kun useat kustantajat halusivat viedä minut Rao'siin illalliselle.
Kaiken sen keskellä isäsi soitti minulle ja sanoi:
'Jos jäät Knopfiin, lupaan editoida kirjasi kahdesti,
kerran aikakauslehden sarjaksi ja kerran kirjaksi.'
Kaikki sanoivat minulle: 'Hän ei pysty siihen.'
Hän saattaa yrittää tehdä niin, mutta The New Yorker -
on viikoittainen lehti,
eikä hänellä ole aikaa editoida sitä kirjaksi.'
Ajattelin, että jos hän sanoo tekevänsä sen, hän tekee sen.
JOHNSONIN MYÖTÄTUNTO
Vartuin The New Yorkerin parissa.
Kuten kenelle tahansa keskiluokkaiselle lapselle 40-luvulla,
The New Yorker oli kuin Raamattu.
The New Yorker saapui joka viikko jaksottamaan elämäämme.
Yllätyksekseni, muttei täysin,
minusta tuli The New Yorkerin päätoimittaja.
Se on lehti.
Materiaali tietenkin muuttuu, mutta prosessi on sama.
Tehtäväni oli ruokkia sitä.
Sanoa 'kyllä' tähän, 'ei' tuohon. 'Kokeillaan tätä uutta kirjoittajaa.'
Kun hän otti The New Yorkerin haltuunsa, syntyi suuri kohu,
ja hän teki The New Yorkerista paremman kuin se oli ollut pitkään aikaan -
osaksi vähentämällä rajoitteita, joista oli tullut kangistuneita:
mistä sai ja ei saanut kirjoittaa.
Tässä on henkilö, jonka pitäisi edustaa korkeakirjallisuutta -
ja silti rakastaa popkulttuuria kaikissa muodoissaan,
ja hän todella rakastaakin.
Hän on tunnetusti kaikenlaisten hassujen asioiden keräilijä.
Se tekee hänestä hyvän päätoimittajan, koska hän on avoin kaikelle.
Hän ei hienostele.
Jokainen aihe on kiinnostava, mitä syvemmälle menee.
Sen ei tarvitse olla valtava.
Pakkomielle voi viedä minne vain.
Olin romukaupassa jossakin Keskilännessä -
ja näin muovisen esineen.
En tiennyt, mikä se voisi olla, mutta pidin siitä.
Ostin sen viitosella.
Vuotta myöhemmin näin vastaavan esineen -
ja ajattelin: 'Minulla on tuollainen. Ostan tämänkin.'
Kun löysin kolmannen, tajusin rakastavani niitä.
Silloin tajusin, että ne olivat muovisia naisten käsilaukkuja.
Ajattelin, että voisin kerätä niitä -
ja paljastaa ne itselleni ja maailmalle.
Sen jälkeen, kuten kapteeni Ahab etsi valkoista valasta,
kuten Robert Caro, vaikkakin vähemmän jalosta syystä -
heittäydyin opiskelemaan niistä.
Osa sitä johtuu loppuun saamisesta. Pidän siitä.
Ostin erityisiä yksilöitä 15 tai 20 dollarilla.
Jos ne olivat täydellisessä kunnossa,
ne voi myydä 2 000 dollarilla.
En ajatellut niitä siten. Ajattelin niitä vain rakkausesineinä.
Mitä mieltä olet käsilaukuista?
Vihaan käsilaukkuja.
Pidin niitä -
en epäkiinnostavina.
Mutta kun niitä tuli satoja...
Jotkut niistä ovat myrkyllisiä. Niistä lähtee höyryjä.
Ajattelin: 'Kuolen vielä muovisten käsilaukkujen vinyylihöyryihin.'
Sanoin psykiatrille: 'Mieheni on keräilijä.'
Hän kysyi: 'Mitä hän keräilee?' Ajattelin, että antaa olla.
- Tämä on aika kivaa, eikö olekin? - On.
LYNDON B. JOHNSONIN KIRJASTO
Tehdä se näin, palata kirjastoon näin.
Niin.
Haluan sanoa jotain Inasta.
Hän on ainoa, jonka olen antanut tehdä tutkimusta kirjojani varten,
ja ainoa, johon tulen luottamaan.
- Menemme nyt lukusaliin. - Hauska nähdä, herra Caro.
- Hauska nähdä, Bob. - Kiitos.
Kaikki näyttää samalta.
Asiat eivät muutu.
Kävelimme juuri suuren salin läpi.
Miltä sinusta tuntui, kun näit sen ensimmäisen kerran?
Minua pelotti, kun näin nuo hyllyt.
Sitten he kertovat, montako asiakirjaa siellä on.
Siihen aikaan noin 32 miljoonaa.
Nykyään niitä on 45 miljoonaa.
Sitä miettii, miten siitä selviää.
Onko se tunne muuttunut, kun katsot noita hyllyjä nyt?
Totta puhuen minulla on hyvä tunne, kun katson niitä tänään,
koska löysin niin paljon mielenkiintoisia juttuja.
Kun näitä papereita alkaa käydä läpi,
ne ovat kiehtovia.
En tekisi mitään muuta mieluummin -
kuin istuisin pöydän ääressä -
ja löytäisin asioita,
joita lehdistötiedotteet tai muut kirjat -
eivät ole suodattaneet.
Olisipa minulla monta elämää, jotta voisin käydä ne kaikki läpi.
Tässä on kynä Inalle. Haen kärrysi.
- Istu alas, jos haluat. - Mikä pöytä on minun?
- Tämä. - Selvä.
Istu alas.
Joskus näitä kirjeitä käy läpi ja sanoo:
'Käyn läpi hallittavan määrän laatikoita,
kahdeksan tai yhdeksän laatikkoa.'
Siihen menee kuukausi tai pari.
Sitä käy läpi tavanomaisia papereita -
miettien, tuhlaanko nämä viikot.
Ja yhtäkkiä, siinä se on.
Tiedot, joita etsit.
Ja se on siinä kirjallisena. Näet, mitä oikeasti tapahtui.
Sitä tuntee olevansa nyt historiassa.
'Tässä se on. Näin tapahtui minuutti minuutilta.'
Törmäsin tänään sähkeeseen, jonka luin -
vuosikymmeniä sitten, mutta ohitin sen.
En tiennyt, että sillä on merkitystä. Sillä on suuri merkitys.
Yllätytkö yhä löytämistäsi asioista?
Mikään, mitä hän tekee lakialoitteiden suhteen, ei järkytä minua enää,
koska olen nähnyt hänen tekevän järkyttäviä asioita.
Joskus sitä sanoo: 'Mahtavaa. Katso, mitä hän tekee.
En tiennyt, että tällaista voi tehdä.
En ole kuullut kenenkään tekevän tällaista.'
Vastaus on, että se kiehtoo aina.
Kun tulemme tänne aamulla,
Ina ja minä sanomme, ettemme malta odottaa.
Joskus meitä käsketään kello 16.45 -
sulkemaan laatikot ja tuomaan ne ylös,
eikä niitä malttaisi jättää.
Eikä malta odottaa, että pääsee tänne seuraavana aamuna.
Olen tehnyt tätä 42 vuotta.
Tykkään yhä tulla tänne aamulla.
Kirjoittaminen on vaikeaa.
Se ei ole vitsi. Kirjoittaminen on minulle vaikeaa.
Tutkimustyö on mahtavaa.
'Yksi tärkein Lyndon Baines Johnsonin herättämä kysymys:
Keinojen ja tarkoitusten välinen suhde.
Monet Lyndon Johnsonin elämän päämääristä,
erityisesti kansalaisoikeuksissa, mutta myös muissa asioissa,
olivat sankarillisia edistysaskeleita oikeudenmukaisuuden puolesta.
Monet liberaalit unelmat eivät olisi ehkä toteutuneet,
edes tänä päivänä, ilman Lyndon Johnsonia.
Ne jalot aikeet eivät olisi kuitenkaan olleet mahdollisia -
ilman ei niin jaloja keinoja, jotka toivat Lyndon Johnsonin valtaan.'
Bob on tarkka ja faktapohjainen.
Hän on mielestäni myös salaa romantikko.
Minä näen, että hän aloitti...
Hän tiesi ihailevansa syvästi Johnsonin saavutuksia.
Etenkin kansalaisoikeuksien ja köyhien auttamisen saralla.
Luulen, että hän näki Johnsonin,
kaikesta pahasta huolimatta, mahdollisena sankarina.
Uskon, että hänelle oli hyvin suuri pettymys saada tietää niistä.
Hän ei ollut toimittaja, jolla oli agenda aiheensa nappaamiseksi.
Jos jotain, hänen agendansa olisi ollut juhlistaa Johnsonin saavutuksia.
Ja luulen, että hänen paljastuksensa kauhistuttivat häntä, kuten meitä kaikkia.
Ja sitten, kuten kaikki idealistit ja romantikot,
hän oli enemmän tyrmistynyt.
Se selittää paljon Bobista -
ja tunteista hänen kirjoitustensa takana.
LYNDON JOHNSON SENAATTORIKSI
Voitko kertoa, mikä oli pelottavin hetki -
tutkimustyössäsi?
Mikä oli pelottavin asia?
Lyndon Johnson pääsi senaattiin 87 äänellä,
jotka annettiin viikko vaalien jälkeen.
Kun pääsin tähän kohtaan,
jokainen elämäkerturi on sanonut, ettei hän varastanut niitä -
tai että kaikki tapahtui kuten aina Texasissa.
Tai useimmiten sanottiin:
Kukaan ei voi tietää, varastiko hän vaalit.
Olen lukenut tuon lauseen kirjoista.
Siihen päästyäni minä sanoin:
'En ikinä kirjoita kirjaa -
ja sano, ettei kukaan voi tietää, varastiko hän ne,
jos tosiasiassa voisi...
Jos on mahdollista tehdä johtopäätös,
varastiko hän ne vai ei.'
Kun tajusin, mitä se sisältäisi,
ajattelin: 'Voi pojat.
Kestää kuukausia -
löytää asianomaiset ja saada heidät puhumaan.'
Kun sen tajuaa, tuntee vajoavansa pohjalle.
'Luulin, että kirja olisi valmis neljässä vuodessa.
Nyt puhutaan viidestä vuodesta.'
Sitten ajattelin:
'Yritän selittää, miten amerikkalainen politiikka toimi 1900-luvulla.'
Varastetut vaalit ovat iso osa amerikkalaista politiikkaa.
Niitä ei vain ole tutkittu koskaan -
niin syvällisesti kuin niitä pitäisi tutkia.
Sanoin: 'Parannan ymmärrystämme siitä,
miten demokratia toimii,
miten politiikka toimii,
miten hallitus toimi 1900-luvun Amerikassa,
jos kerron ihmisille varastetuista vaaleista.
Katsotaan, mitä ne todella ovat.'
Hän oli 30 000 ääntä jäljessä vaalipäivänä.
Mistä ne 30 000 ääntä tulivat?
Ajoimme Texasissa laaksoon,
joka oli silloin kuin toinen maa.
Sanoin, että äänet tulivat sieltä.
Luin oikeuden lausunnon.
Mies nimeltä Luis Salas sanoi,
että häntä kuulusteltiin todistajanaitiossa.
He olivat avaamassa laatikkoa 13,
joka oli laatikko, joka löytyi aavikolta viikkoa myöhemmin -
ja jossa äänet olivat aakkosjärjestyksessä.
'Löytyi' oli lainausmerkeissä.
Hän oli todistajanaitiossa.
Laatikko aiottiin avata, ja hän aikoi todistaa,
kun viestintuoja ryntäsi oikeussaliin mukanaan viesti,
että Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari, Hugo Black,
oli määrännyt oikeudenkäynnin keskeytettäväksi.
Etsin poliitikkoja, jotka olivat olleet mukana siinä,
ja kaikki sanoivat: 'Luis Salas.
Luis Salas. Hän on kuollut. Luis Salas on kuollut.'
Yhtäkkiä yksi nainen sanoi minulle: 'Luis Salas ei ole kuollut.
Hän oli sekaantunut toiseen -
murhatutkimukseen -
ja palasi Meksikoon, mutta hän on elossa.'
Se oli todella vaikeaa.
Lopulta tajusin, ja todellakin 'lopulta', koska se vaati paljon työtä,
että hän oli palannut Texasiin, Houstoniin,
ja asui asuntovaunussa.
En halunnut antaa hänelle mahdollisuutta kieltäytyä.
Lensin Houstoniin, menin asuntovaunulle ja koputin.
Luis Salas teki likaisia hommia pomolleen -
rajan tuntumassa olevissa piirikunnissa.
Hän oli iso, roteva kaveri.
Koputin oveen, ja ovi avautui,
ja odotin tyyppiä, joka oli kirjassani,
ja kuihtunut, hyvin hauras,
hyvin vanha mies avaa oven.
Sanoin hänelle: 'Herra Salas, nimeni on Bob Caro,
ja kirjoitan kirjaa Lyndon Johnsonista.'
Ja sanomatta mitään muuta,
kun olimme vielä ovella, hän sanoi:
'Sitten haluat tietää laatikosta 13.'
Hän sanoi: 'Olen kirjoittanut kaiken ylös.'
Hän otti esiin käsikirjoituksen, jonka nimi on Laatikko 13.
Se kertoi koko tarinan siitä, mitä hän oli tehnyt.
Kysyin: 'Voinko kopioida tämän?'
Hän sanoi: 'Myymälässä on kopiokone.'
Tämä on asiakirja, jota kukaan ei ollut nähnyt aiemmin.
Kun sen oli lukenut ja liittänyt todistajan lausuntoon,
joka oli annettu valaehtoisesti,
ei ollut epäilystäkään siitä, mitä vaaleissa oli tapahtunut,
että ne oli varastettu ja millä tavalla ne varastettiin.
Se kirja oli täydellinen paljastus.
OSA 2, 1990
Se on kirjan upea puoli. Kuka olisi arvannut?
KIRJAN MUKAAN VARKAUS VEI PAIKAN SENAATISTA VUONNA 1948
MAANLAAJUINEN BESTSELLERI
Halusin tervehtiä, kiittää ja kätellä sinua.
- Selvä. - Koska se oli upea.
Pelastit päiväni. Hienoa.
- Toivottavasti pidät siitä. - Pidän varmasti.
Hei, herra Caro.
Kun kirjoitan kirjaa, jollain syvällisellä tasolla -
Bob Gottlieb ja minä mietimme samaa kirjaa.
Jos sanon hänelle seitsemän vuoden aikana,
miten kauan kirjojeni tekeminen kestää...
Jos sanon hänelle: 'Teen kirjan varastetuista vaaleista.
Siitä piti tulla vain yksi luku, kun mietimme asiaa...'
Hän harvoin edes kysyy syytä.
Hän on vain samaa mieltä.
Sellainen on kirjailijalle mittaamattoman arvokasta.
Sitten kolmesta osasta tuli neljä osaa -
ja neljästä osasta viisi osaa.
Siihen se päättyy, koska kumpikaan meistä ei elä enää sen jälkeen,
jos pääsemme siihen asti.
Mitä luulet, että tarkoittaa, kun kirjoittaa kirjan 50 vuoden aikana?
Se ei ole kirja. Se on viisi kirjaa.
Aiheena on aina Lyndon B. Johnson.
Mutta jokaisen kirjan aihe on erilainen.
OSA 3, 2002
Master of the Senate ei keskity vain erikoislaatuiseen selontekoon siitä,
miten Johnson hallitsi senaattia rautaisesti -
ja sai aikaan asioita, joihin muut eivät pystyneet -
eivätkä ole pystyneet sittemmin.
Keinolla millä hyvänsä, luultavasti enimmäkseen kovilla.
Se on myös tarina siitä, miten senaatti toimi,
toimii ja voi tai ei voi toimia.
Opimme ymmärtämään, miten hallitus toimii.
Se on kiehtova esimerkki Amerikasta -
ja henkilökohtainen tarina.
Se pätee jokaiseen hänen kirjaansa.
OSA 4, 2012
Viimeisessä julkaistussa osassa -
kerrotaan salamurhasta ja hänen tulostaan presidentiksi.
Mutta se kertoo myös siitä, miten vallanvaihto tapahtuu Amerikassa.
Miten se toimii? Sen näkee.
Kirjan luonnos...
oli tämä.
Sen yläpuolella oli rivi sivuja.
Siinä oli kolme riviä, mutta sain tämän valmiiksi.
OSA 5, LUONNOS
Voisi kai sanoa, että olen tehnyt kolmasosan.
Poistin sen...
- Sinun ei tarvitse tietää syytä. - Haluan tietää.
No...
Se osa on nyt tehty.
Tunnustus.
En ole lukenut viimeistä osaa, koska en halua olla maailmassa,
jossa minulla ei ole Bob Caroa luettavana.
Haluan viidennen osan.
CARON FANI
Haluan sen. Tarvitsen sitä. Ole kiltti. Palaa töihin.
Olen iloinen, että hän työstää seuraavaa kirjaansa.
Kun hän on valmis, olen ensimmäisenä jonossa,
koska olen ensimmäisenä jonossa.
Tärkeintä on, että Robert Caro saa työn valmiiksi.
CARON FANI
Viimeistelee elämäntyönsä, kun hän on vielä elossa.
Olen ollut faninne The Power Brokerista asti.
Olen lukenut kaikki Johnsonin kirjat.
Haluan tietää, milloin saatte valmiiksi -
seuraava osan.
Toivottavasti sen jälkeen tulee vielä kymmenen osaa.
Olet jo toinen, joka kysyy tuota tänään.
Ensimmäinen oli kustantajani.
NEW YORKIN HISTORIALLINEN SEURA
Yritän unohtaa, kuinka monta vuotta jokainen kirja vie.
Ei ole minun etuni mukaista ajatella sitä.
Caro tekee töitä niin kovasti kuin pystyy.
Ei ole järkeä antaa hänelle...
Emme koskaan painostaisi häntä enempää.
Muistan elävästi,
kun toimittaja tuli kysymään minulta,
kun tein yhtä Johnsonin varhaisista kirjoista:
'Milloin tuot sen?'
Muistan Bobin sanoneen: 'Älä ikinä kysy sitä häneltä.'
Se lause merkitsi minulle paljon.
Kun Bob kirjoittaa kirjaa...
Enkä minä vain odota sitä,
vaan keskityn omaan elämääni ja muihin asioihin, joita työstän.
Hän on silti aina mielessäni, koska siellä hän on.
Siinä se on.
Olen yhtä innokas lukemaan viidennen osan kuin muutkin.
Nyt olen ollut lähes koko ikäni kiinnostunut Lyndon Johnsonista -
ja siitä, mitä hänelle tapahtui ja mitä meille tapahtui hänen takiaan.
Odotan innolla,
mutta innokkaasti odottaminen ei ole kovin proaktiivista.
Miten vietät aikasi nykyään?
Minä editoin. Työstän Bill Gatesin kirjaa.
Hänen ensimmäinen kirjansa 20 vuoteen ympäristöstä.
Luen, luen, luen.
Lukeminen liittyy paljolti siihen, mitä kirjoitan,
ja sitä olen tehnyt paljon.
En pidä kirjoittamisesta.
Olen aina inhonnut ja vastustanut sitä, enkä uskonut tekeväni sitä.
Silti olen tehnyt lukemattomia juttuja -
New York Review of Booksiin ja The New Yorkeriin.
The New York Observerin tanssikolumni 20 vuoden ajan.
Pitkiä juttuja The New York Timesin Book Review'hin.
Ja sinä autat johtamaan Miamin balettia.
Kyllä. Olen aina ollut sanaihminen.
Kaikki on minulle sanoja.
MIAMIN BALETTI
Tanssi vapautti tunteeni sanojen tyrannian kahleista.
Olen ollut mukana Miamin baletissa 19 tai 20 vuotta.
Teen kaikkeni auttaakseni.
Työstän ohjelmaa Lourdes Lopezin kanssa.
TAITEELLINEN JOHTAJA, MIAMIN BALETTI
Se on tunteikas ala.
Sitä sammuttaa tulipaloja koko ajan.
Kustannusala on samanlaista.
Se oli minulle luonnollista.
Nautin tietysti sen tekemisestä.
Koska asioiden parantaminen -
ja säästäminen on toimittajan intohimo.
Kirjoitan kirjaa, ja hän torjui minut.
Se kertoo elämästäni Valkoisen talon jälkeen.
Hän soitti ja sanoi: 'Olen 89-vuotias. En pysty tähän enää.
Et kirjoita kirjaa, joka sinun pitäisi kirjoittaa.'
Se on ensimmäinen asia, jonka olen tehnyt ilman häntä.
Olen kuin eksynyt pikkupoika.
- Jestas. Saanko halata sinua? - Toki. Tämä on mukavaa.
Mukava nähdä.
Näyttäisitkö sen paikan jääkaapin yläpuolella?
Kun olimme toimistossasi, sanoit...
- Niin. Joka ilta... - Kyllä.
Mitä tahansa kirjoitinkin sinä päivänä...
Voit seistä... Ne ovat täällä.
Työnnän sen tuonne.
Se jatkuu pari metriä.
Se on täynnä hiilipapereita kaikesta,
mitä olen kirjoittanut muutettuamme tänne.
- Kaikestako? - Kyllä, siellä on kopio.
Miten saat kaiken mahtumaan?
Kuten näet,
siitä tulee pian todellinen ongelma.
Mutta nyt, aina välillä, nousen tikkaille ja työnnän,
ja takana on aina tilaa.
Mutta jos minä kirjoitan, se on kolme tai neljä sivua päivässä.
Jokainen pikku juttu on siellä.
- Siinä se. - Uskomatonta.
Antaako vallan tutkiminen -
sinulle toivoa maamme puolesta vai ei?
Hyvä kysymys.
Olen ehdottomasti toiveikas,
koska näen sen olevan mahdollista.
Työstän parhaillaan osiota:
'Millaista oli olla vanha ja sairas Amerikassa,
ennen Medicarea ja Medicaidia?'
Siihen on panostettava ja kysyttävä,
millaista oli vanheta -
ja tietää, että sairastuu ja on rahaton?
PRESIDENTTI ALLEKIRJOITTAA LAIN
Yhtäkkiä ilmestyy poliittinen nero.
Sille ei ole muuta sanaa.
Mies, joka voi hyväksyä tämän lain -
ja muuttaa ihmisten elämän paremmaksi.
Sitä tuntee, että näin voi tapahtua. Se tapahtuu.
Hieno sanonta kuuluu:
'Maailman moraalinen kaari on pitkä,
mutta se taipuu kohti oikeutta.'
Minusta se taipuu kohti oikeudenmukaisuutta.
Samaan aikaan Vietnamin takia -
tulee kamala tunne,
koska kun lukee siitä, miten he tekevät päätöksiä -
lähettää joukot Vietnamiin, lähes 600 000 miestä...
Kaikki ne kauheat tappiot.
Yleinen tunne on, että katsokaa, mitä hallitus voi tehdä.
Hallituksen valta sekä hyvässä että pahassa.
En tiedä, oletko toiveikas vai huolissasi.
Ajatellaan sotia ja niiden kauhuja. 'Päästäkää sodan koirat irti.'
Kuinka helppoa suurvallan on päästää se valloilleen.
Olemme enemmän peloissamme. Emme peloissamme tai toiveikkaita...
Hämmästymme sitä, mitä hallitus voi tehdä.
Se on uskomaton asia, jonka hän päätti tehdä.
Kirjoittaminen ei helpotu.
Se ei vain helpotu. Se on vaativa tehtävä.
Hän on todella rohkea.
Mutta hän tarvitsee myös istumalihaksia viimeistelyyn.
Projekti on rankka ja yksinäinen.
Maailma on sen ansiosta parempi paikka.
Kun Bob Gottlieb on paikalla,
Knopfin sähkövirrassa tapahtuu selvä muutos.
PÄÄTOIMITTAJA
Sellainen Bob on.
Bob ja Robert Caro yhdessä -
istumassa kyyryssä paperikasan yllä.
Sähkön saattoi tuntea.
Heidän päänsä olivat lähekkäin.
Heidän äänensä nousivat ja laskivat voimakkaasti.
Tuntui kuin olisi katsonut esitystä -
kirjallisesta historiasta.
En usko, että niin voi enää tapahtua.
Se oli erityinen...
Kustannusala on muuttunut niin paljon siitä, kun sopimus alkoi.
Sopimuksesta on neuvoteltu monta kertaa.
Kustannusalalla on samoja ongelmia kuin muissakin yrityksissä.
Lyhytaikaiset tuotot.
Aikovatko he todella sitoutua tähän?
Odottavatko he ja tukevatko he taloudellisesti?
En usko, että se voisi toistua.
Tee se vaikeimman kautta
Ja se on helppoa
Tee se vaikealla tavalla Ja miellytät varmasti
Rodgers ja Hart.
Vain pehmeällä tavalla
Onko se totta?
Voi epäonnistua
Mistä tiedät?
Chet Baker. Kun opiskelin Pariisissa,
- lähetit minulle nauhan joka viikko. - Aivan.
Jazzia.
- Olin hyvä isä. - Niin olit.
Millaista on olla 89-vuotias?
Se ei harmita, että olen vanha.
Minua harmittaa, koska vanhuus tarkoittaa,
että päätyy yhä nopeammin siihen, ettei ole mitään.
Se on ongelma, mutta se ei ole vanhuuden ehto.
Bob Carolla on toinen ongelma. Hänellä on hyvin tärkeä -
projekti, joka pitää saada valmiiksi.
Se on uskomaton saavutus.
Haluaisin ripustaa kynäni -
hänen Lyndon Johnsoninsa viimeisen osan viimeisellä sivullä.
Mutta sekin on jumalten käsissä.
Kysyt siis, luulenko minä kuolevani?
Milloin luulen kuolevani?
En halua vastata tuohon. Sinun on pakko...
Ei minun kannata ajatella sitä.
En halua kiirehtiä. Se olisi helppoa.
Sanoisin joistain osioista: 'Jos jätän tämän pois kirjasta,
kukaan ei huomaa sitä, koska siitä ei ole kirjoitettu aiemmin.'
Ja sitten: 'Voisin saada kirjan nopeammin valmiiksi -
ja kirjoittaa jokaisen osion nopeammin.
Minun ei tarvitse kirjoittaa niitä uudelleen niin monta kertaa.'
Mutta haluan kirjoittaa ne niin monta kertaa, jos haluan kirjojen kestävän.
Vihdoinkin, näin teknologian aikakaudella,
kirjat eivät joudu kadoksiin.
Sitä voi kylvää siemenen -
kirjoittamalla tai editoimalla kirjan.
Se voi kasvaa, kukkia, haalistua ja kuolla.
Mutta se ei ole kuollut, koska törmään jatkuvasti kirjoihin,
jotka on kirjoitettu 30, 60 tai 150 vuotta sitten,
ja jotka ovat minulle todellisia.
Ne voivat elää vielä kuoltuaankin.
Sanoit, että tämän elokuvan tekeminen on muuttanut suhdettasi isääni.
Niin.
Suhteemme on ystävällisempi kuin koskaan.
Se voi johtua siitä, etten ole antanut hänelle uutta kirjaa.
Minulle tärkein kirjallisuuden teos on Kuningas Lear.
Katson sitä usein vertaillakseni ajatuksiani ja tunteitani.
Tässä vaiheessa roolini Bobin kanssa -
on se, mitä Cordelia sanoo roolistaan Kuningas Learin kanssa.
'Rakasta ja ole hiljaa.'
Tuo on hyvä loppu.
- Se on mahtava. - Koska minä editoin.
Sitä minä teen.
Mitä kello on? Kello on 11.25.
Isäni oli oikeassa. Tämä on hyvä loppu.
Tai ainakaan en pistäisi vastaan.
Elokuvaa on tehty viisi vuotta.
Viides osa ei ole valmis,
mutta lopulta Bobit päästivät minut editointihuoneeseen.
Pienin rajoituksin.
Näytänkö siltä, että valmistaudun taisteluun?
Hei, Bob.
Anteeksi.
Puomi. Onko tuo puomi?
Hauska nähdä.
- Miten voit? - Oikein hyvin.
Haen kynän. Ja ehkä kahvia.
- Etsimme siis molemmat kynää. - Etsimme kynää.
- Hei. Onko sinulla kynää?
Ei ole.
Ihanaa. Minulla ei ole. Voinko...?
- Mustekynä? Tussi? Selvä. - Ei, meillä on ne kaikki.
Lyijykynä. Löydämme sellaisen.
Ehkä tuolla käy paremmin.
Kenellä on lyijykynä? Tarvitsemme kynän.
Tiedätkö, mitä voimme tehdä? Voimme kävellä...
Jos tarvitsette pyyhekumia, tämä on parempi.
- Pyyhekumi. Ja pyyhekumi. - Niin.
Se on mekaaninen kynä. Käykö se? Eikö? Tarvitsetko tavallisen kynän?
- Keltaisen lyijykynän. - Tässä.
Otamme siis keltaisen lyijykynän ja...
- Se pitää teroittaa nopeasti. - Minä voin teroittaa sen.
Hyvä on, kunhan se toimii. En tiedä, milloin sitä on viimeksi käytetty.
Se on yksi taidoistasi.
Selvä. Olemme valmiita.
Bob, miksi sinusta on tärkeää,
ettei tässä ole ääntä?
Miksei elokuvassa ole ääntä?
Se on yksityisasia.
Hyvä on, sammutetaan mikrofonit.
Tekstityksen käännös: Anniina Mäkelä