'Et av de største problemene i Lyndon Baines Johnsons liv:
Forholdet mellom midler og mål.
Ikke noe spørsmål er viktigere enn det.'
Jeg elsker de bøkene.
Jeg vet ikke om andre forfattere som er så elsket
på en sektaktig måte.
Jeg tenker på Robert Caro og å lese The Power Broker
da jeg var 22 år gammel.
Og å bli trollbundet.
Det formet nok mitt syn på politikk.
Lys. Kamera. Sminke. Og en 1246-siders bok.
Den er 46 år gammel, veier nesten to kilo,
og passer utrolig dårlig inn i internettalderen.
JOURNALIST, NEW YORK TIMES
Den er ikke tilgjengelig digitalt, men i visse kretser
er The Power Broker en stjerne i COVID-19-æraen.
Den er legitimasjon
på at de vet hva de snakker om, for de har i det minste
lest boken, eller vet i alle fall at de burde ha lest den.
Han gjør en utrolig jobb med å minne oss på
hvordan verden fungerer...
FORLEGGER, PANTHEON BOOKS
og hvordan makt endrer livene våre.
Hvis vi forstår makt og forstår hva makt gjør
med dem som ikke har det, kan vi se for oss en bedre fremtid.
Hei.
- Du har visst redigert et par bøker. - Eller tre.
Finnes noen av dem i denne enorme samlingen?
De er overalt.
- Ok. - Jeg holder fortsatt på.
Bob Gottlieb er en suveren redaktør.
Han var en ung superstjerne i forlagsbransjen.
Bob Gottlieb er den viktigste amerikanske redaktøren og forleggeren
i etterkrigstiden.
Han var forlagenes Humlesnurr.
Hvor mange bøker har du redigert?
Jeg tipper mellom 600 og 700.
Seks hundre og 700!
Jeg har aldri hatt en viktigere lærer innen språk og litteratur,
i å skrive om menneskelige opplevelser og følelser enn Bob Gottlieb.
Han kunne se en klump med leire som en statue
og hjelpe deg å finne ut av det og hakke deg frem til seier.
Da jeg innså hvor lenge han hadde jobbet med Caro,
tenkte jeg: 'Kjære Gud.
Tenk om jeg hadde hatt en transkripsjon av samtalene deres.'
Min far, Robert Gottlieb,
har jobbet med Robert Caro i over 50 år.
De er nå i ferd med å avslutte sitt siste samarbeid.
Jeg spurte om jeg kunne filme dem
mens de jobbet sammen med sin siste bok.
Begge sa nei.
De sa at samarbeidet forfatter og redaktør imellom er for privat
for andre å se.
De har sakte gitt etter.
Litt.
- Sitter du godt? - Jeg sitter så godt.
- I joggebukse? - Vil du ikke ha den?
- Skal jeg skifte? - Jeg elsker joggebuksen.
Ok.
Vi kranglet virkelig om denne filmen.
Det var ingen krangel.
Hadde det vært det, hadde jeg ikke blitt med.
- Det var motstand. - Jeg har lov til å gjøre motstand.
- Men jeg slet deg ut. - Ja. Smilet gjorde susen.
- Gjør vi det nå? Er vi i gang? - Det er i gang nå.
Robert Caro gjorde enda mer mostand enn faren min.
Men til slutt gikk han med på å snakke om forholdet deres.
Når vi krangler som verst...
må jeg huske alt han har gjort.
Bob Caro er entusiastisk om filmen.
- Ja, det er flott. - Det er flott.
Men han vil ikke...
Han nekter å bli intervjuet i samme rom som deg.
- Hvem kan klandre ham? - Hvorfor det, tror du?
Han er Bob Caro. Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg prøver ikke å forstå motivasjonen hans.
Jobben min er å hjelpe ham å gjøre det han vil.
De er to karer fra New York City... Genier, egentlig.
Som jobben er viktig for.
SJEFSREDAKTØR, KNOPF
De to beste innen sitt felt.
Bob Caro, vår tids største politiske forfatter og tenker.
Bob Gottlieb, sin tids største redaktør.
Sentral i vår tids litteratur.
Er du og faren min like?
Han vil ikke tro at han er som meg.
- Har du vært mye sammen med dem? - Nei.
LITTERATURAGENT
Jeg tror ikke de er så mye sammen med mindre de redigerer.
Det er visst krangling iblant.
Jeg har heldigvis ikke vært der når det har skjedd,
men begge to har fortalt at det har skjedd.
De er begge i 80-årene, og jeg tror de fortsatt snakkes.
SJEFSREDAKTØR, THE NEW YORKER
Og hvis man presser dem, tror jeg,
til tross for kampene,
at de vil si at en av de store tilfredsstillelsene
i deres utrolige karrierer
er forholdet mellom dem.
Dere har jobbet med dette prosjektet i 40 år.
Ja, noe sånt. Han gjør jobben, jeg rydder.
Så krangler vi.
Når det gjelder Bob og Bob, er det to store personligheter.
Det er en interessant...
FORFATTER OG KRITIKER
maktfordeling.
- Jeg kommer straks, Susan. - Vi lager film.
- Hvordan går det? Vi lager film! - Hallo, Susan.
- Hva? - Herregud, så flott.
Ok.
Jeg må bruke en god del av midten av desember
på å jobbe med Bill Gates-boken.
Faren min blir 90 i år.
Jeg trenger en datter til. Hvorfor fikk jeg bare én?
Og vet du hva?
Da kunne jeg hatt to svigersønner.
- Ja. - I motsetning til kong Lear, som sa...
Hva sier han igjen?
'Jeg skal snike meg innpå svigersønnene
og drepe, drepe, drepe.'
Det stemmer.
Som barn var huset vårt alltid fullt av forfattere faren min utga.
De var en del av familien.
Men av en eller annen grunn ikke Robert Caro.
Jeg traff ikke Caro før på min fars 80-årsfeiring.
Jeg lurte alltid på det mystiske forholdet
som var og er så viktig i min fars liv.
Femti år, fem bøker, 4888 sider, og de er ikke ferdige ennå.
Jeg begynte på filmen for å prøve å forstå
disse mennene og arbeidet deres.
Hei. Conan O'Brien.
- Hva? - Han vil at du skal komme mot meg.
Og jeg var ikke den eneste som var på jakt.
Flott. Takk, folkens.
Dette er ikke din verden, hva?
Det er ingen hemmelighet at jeg har jaktet på deg.
Du er den hvite hvalen til min Ahab.
I kveld har jeg deg i et hjørne, og du slipper ikke unna.
I kveld har ingen lov til å spørre:
'Når kommer den neste Lyndon Johnson-boken?'
Jeg forbyr det spørsmålet.
Jeg snakket med en venn.
Han sa: 'Det er i et tempel,
så du bør bruke ordet 'dayenu'.'
Dayenu betyr 'det hadde holdt'.
Og jeg mener at hvis han bare hadde skrevet The Power Broker,
hadde det holdt.
Hadde han bare skrevet Path to Power, hadde det holdt.
Hadde han bare skrevet én av dem, så dayenu, ok?
Dayenu.
Vi får den neste boka
når han er klar til å gi oss den, og ikke før.
Her har jeg...
Hver dag noterer jeg hvor mange ord jeg har skrevet.
- Får vi se? - Ja.
Nei, faktisk ikke.
Det er notater til meg selv, eller formaninger eller noe.
Så det er det vi har til nå.
- Er det det eneste eksemplaret? - Nei, jeg er avismann.
Så hver gang jeg setter papir i skrivemaskinen,
legger jeg i kopipapir.
På slutten av dagen tar jeg med meg kopien hjem.
Jeg slenger det inn i en plass over kjøleskapet.
Jeg må si noe om hvordan jeg valgte faren din.
Jeg tror det var i 1970.
Jeg hadde brukt sju år på å jobbe med boka,
og alle sa til meg:
'Ingen vil lese en bok om Robert Moses.'
BYGGMESTER I NEW YORK
Jeg tenkte at jeg trengte en agent.
Jeg kom fra Midtvesten. Jeg hadde ikke hørt om Robert Moses.
Bare så vidt.
Jeg tok med meg en del av manuset hjem,
og ble helt trollbundet.
Lynn, du er agent for forfattere og kommende forfattere.
Hva er drømmen for boken du har?
Drømmen er at den får et visst publikum
og at den forbedrer forfatterens rykte.
Forfattere er forskjellige,
som er en av bransjens store gleder.
Hun sa noe veldig fint om boken
og at hun ville representere meg.
Hun sa: 'Men du må fortelle meg noe.
Hvorfor ser du så bekymret ut?'
Og jeg sa: 'Jeg vet ikke hvor jeg skal skaffe
penger til å fullføre boken.'
Jeg visste at jeg hadde tre år igjen.
Og Lynn sa: 'Du kan slutte å bekymre deg.
Jeg kan skaffe det ved å ta telefonen.'
Hun sa: 'Jobben min er å finne en redaktør du kan jobbe med
resten av livet.'
Hun sa at hun skulle avtale...
Jeg tror det var fire lunsjer med fire redaktører
jeg nå vet var berømte redaktører.
Tre av dem tok meg med på lunsj på Four Seasons
og sa at de kunne gjøre meg til stjerne,
noe jeg ikke var interessert i.
Den fjerde var Bob Gottlieb,
som ikke gikk ut til lunsj, så vi bestilte smørbrød fra pulten hans.
Robert Gottlieb er både direktør og sjefsredaktør
for Alfred A. Knopf forlag.
Har du noen gang opplevd som utgiver å lese noe,
avslå det av en eller annen grunn,
og så se det igjen som stor suksess et annet sted?
- Alle har opplevd det. - Er det et mareritt?
Nei. For hvis du er fornuftig,
husker du å ha sagt nei fordi du ikke likte det,
og hvis du hadde utgitt det og ikke likt det,
hadde det nok ikke blitt en stor suksess.
Jeg kan være filosofisk om det.
Jeg kan ikke være filosofisk om bøker
jeg har utgitt i viten om at de er flotte,
for så å se dem ikke lykkes.
Heldigvis skjer det ikke hele tiden.
Like etter at jeg gikk til Alfred Knopf,
sendte min venn, agent Lynn Nesbit,
meg et manus
som var så høyt som dette.
Jeg trengte ikke å lese mer enn 15 sider
for å forstå at det kom til å bli et mesterverk.
Det er ikke et ord jeg tar lett på.
Han sa noe veldig fint om boken.
Han sa: 'Den må jobbes med, og her er det som må gjøres.'
Så jeg valgte ham.
Redigering er intelligent og sympatisk reaksjon på teksten
og det forfatteren prøver å oppnå.
Det er å uttrykke sin reaksjon,
og det fungerer hvis forfatteren forstår
at man har sympati med det han eller hun gjør.
Når man prøver å endre noe til noe det ikke er,
i stedet for å gjøre det bedre, lurer tragedien.
Gjør dere klar for visdom. Den er på vei mot dere.
Jeg skal snakke med dere om de to tingene jeg virkelig kan,
redigering og utgivelse, som er to forskjellige ting.
Hvis dere skal bli bokredaktører eller har lyst til å bli det,
kan jeg ikke lære dere det.
Man må være en leser.
Er man ikke det, kan man ikke bli redaktør.
Hvorfor vil man det?
Redigering er når man leser noe
og tenker: 'Hadde han gjort det eller hadde hun gjort det,
hadde det blitt bedre.'
Utgivelse er egentlig...
Fra forleggerens synspunkt er det veldig enkelt.
Det er å gjøre sin egen entusiasme offentlig.
Her er en historie.
Man vet aldri hva folk vil ha.
Bob Caro er det perfekte eksempel.
En gang tidlig på 1970-tallet
hadde jeg signert boken som ble The Power Broker,
boken om Robert Moses og New York City.
Og selv om jeg vokste opp i New York,
er en newyorker og elsker New York,
var ikke historien om Robert Moses
noe som virket morsomt for meg.
Men fordi Caro er så genial,
ble den umiddelbart kalt en klassiker.
Vi visste ikke at Lyndon Johnson lurte i horisonten.
Og Lyndon Johnson lurer fortsatt i horisonten,
for han jobber med bind fem
av en tre-binds biografi.
Og det er faktisk et problem
hvorvidt han og jeg får sett slutten av dette.
Siden jeg er eldre enn ham, håper jeg han overlever.
For vi må bli ferdig.
- Går du hit på morgenen? - Ja. Det er flott.
Man kan tenke. Jeg pleide å løpe. Det kan jeg ikke lenger.
Det var den beste tiden. Jeg kunne virkelig tenke.
De første avsnittene pleide bare å komme.
Det er interessant.
Her om morgenen så jeg meg rundt.
Alle andre gjorde noe med en dings,
og jeg gikk rundt og tenkte at jeg ikke hadde kontakt
med det moderne.
Jeg skriver mange utkast, helt til det kommer til et punkt
med håndskrift, og så bytter jeg til skrivemaskinen.
Det er ikke et fast...
Nå skriver jeg faktisk avsnittene jeg kom på da jeg gikk hit i dag.
Men de er ikke så bra, så jeg forkaster dem nok.
Jeg var ikke interessert i å skrive fortellingen om en stor mann.
Jeg var interessert i å bruke det livet
til å vise ting om politisk makt.
Vi lever i et demokrati, så politisk makt
skal komme fra oss. Fra valgurnen.
Så jo mer jeg kunne finne ut om hvordan politisk makt fungerte...
Ikke hva som står i lærebøkene, men hvordan det virkelig fungerer...
Hvis jeg kan fortelle folk om det på en måte som lar dem forstå det,
desto bedre informert vil stemmene deres være.
Og desto bedre blir demokratiet vårt.
Jeg tror han ville bli forfatter helt fra han var liten gutt.
Han forelsket seg i bøker.
Da han var ung, ville folk bli forfattere.
Bøker hadde virkelig innvirkning og kunne endre ting.
FORFATTER, BOB CAROS KONE
Og hvis man ikke føler at man kan ha innvirkning,
ville man ikke brukt så mye av livet og jobbet så hardt med dette.
Bob hadde en ganske dårlig barndom.
Han fikk ikke ha musikk i huset.
Han fikk ikke ta med venner hjem,
og det beste han visste var å gå på biblioteket
og låne en bok.
Han tok med boken til Central Park i helgene
og leste der hele dagen for å slippe å dra hjem.
Du sier at du ikke vokste opp i et hus med bøker
og at det ikke var noe som var viktig for faren din.
Moren din ble syk da du var ganske ung.
Moren min ble veldig syk da jeg var fem.
Hvis man hadde brystkreft og det kom tilbake,
var det veldig lite eller ingenting de kunne gjøre.
Så hun døde da jeg var elleve.
Faren min... Han snakket engelsk. Han kom hit fra Polen.
Han lærte seg å skrive engelsk ved å skrive av artikler
i New York Times.
Han snakket jiddisch med vennene.
Men før hun døde, fikk moren min ham til å love å sende meg
til Horace Mann School.
Og Horace Mann School ble midtpunktet i barndommen min.
Bob var så mye der som han kunne.
Han ville ikke hjem.
De få gangene han tok med noen hjem,
ble han skikkelig flau
over at faren kjeftet på ham.
Det var vanskelig for Bob.
Jeg traff Bob på Princeton.
Dette er øyeblikket da Ina og jeg møttes.
Jeg så Ina danse med en fyr,
og sa: 'La oss ta et bilde med henne.'
Så jeg gikk bort, og det er øyeblikket vi møttes.
Jeg var ung reporter for Newsday, og skrev korte artikler.
Vi hadde en sjefsredaktør, Alan Hathway,
som hadde fordommer mot folk fra fine universiteter.
Jeg gikk på Princeton, og de ansatte meg mens han var på ferie som en spøk.
Han gikk forbi pulten min på vei til kontoret sitt hver dag,
men han snakket aldri med meg.
En dag måtte jeg gå gjennom masse mapper hos et føderalt byrå,
og jeg skrev et langt notat.
Og neste morgen ringte sekretæren hans meg og sa:
'Alan vil treffe deg med en gang.'
Og jeg var helt sikker på at jeg kom til å få sparken.
Han vinket meg bort til en stol og sa:
'Jeg visste ikke at folk fra Princeton kunne gå gjennom mapper sånn.
Fra nå av er du på etterforskning.'
Vel, jeg er god i slike øyeblikk,
og det jeg sa, var:
'Men jeg vet ingenting om etterforskning.'
Og han så opp på meg ganske lenge
og sa: 'Bare husk én ting: Bla om hver side.
Aldri anta noe. Bla om hver jævla side.'
3 fra Newsday hedret
Hvordan endte du opp med å skrive The Power Broker?
Jeg ble mer og mer interessert i politikk.
Og jeg begynte å tenke at det var det jeg ville skrive om.
Politisk makt.
Og alt begynte å falle på plass med Robert Moses.
En maktmann som bygde flere offentlige bygg
enn noen annen i amerikansk historie
og underveis tvang sin vilje på guvernører og borgermestre.
Det var Robert Moses.
Ingen i historien har bygget så mye som Robert Moses.
Ingen farao, keiser eller konge
har bygget så mye på jordens overflate
som dette mennesket.
Når man flyr over New York og ser ned,
er landskapet skapt av Moses.
Håpets broer
Makt skal komme fra å bli valgt.
Men her er en som aldri ble valgt til noe.
Han hadde mer makt enn dem som ble valgt.
Mer makt enn borgermestere. Mer makt enn guvernører.
Mer makt enn borgermestere og guvernører til sammen.
Han satt ved makten i 44 år.
Hvor kom denne makten fra?
Det tok Caro mange år å forstå det,
og ingen mistenkte at det handlet om en måte å finne makt og bruke den på.
Det Caro avslørte, var at
Moses hadde bygget opp et utrolig imperium
og innflytelse over byen
fra den uvanlige formen med offentlig myndighet.
FORFATTER
Han startet med Triborough Bridge Authority.
Det ga ham tilgang til pengene fra bomstasjonene.
Offentlige myndigheter ble behandlet som noe
som solgte obligasjoner for penger til å bygge en bro,
kreve inn bompenger for å betale obligasjonene,
og så forsvant.
Ingen så dem som en kilde til enorm politisk makt.
Så han bygget opp et enormt imperium i New York City
av småpenger.
Det var veldig viktig at folk leste boken.
Og de kom ikke til å lese en bok om Robert Moses
hvis jeg ikke i innledningen
gjorde noe for å få dem til å forstå hvor viktig han var.
Omfanget av det han gjorde og hvordan det påvirker alles liv.
Én ting er å si at Robert Moses bygde
hundre mil med motorveier.
Det får ingen til å lese boken. Det er bare statistikk.
Så jeg tenkte: 'Jeg husker Iliaden.'
Jeg sammenligner meg ikke med Homer,
men en godt skrevet bok kan være modell.
Og jeg tenkte: 'Homer begynte med å ramse opp landene.'
Det var det kraft i.
Og navnene på skipene. Det var det kraft i.
Jeg tenkte: 'Jeg ramser opp alle veiene.'
Jeg tenkte: 'Det er bedre, men det er ikke nok.'
'Hva kan man gjøre? Jeg kan gjøre det med rytme.'
LANDSKAP AV MOSES
Jeg husker dagene, hvis ikke ukene, jeg brukte på å finne ut av det.
Hvilken rytme vil fungere for å vise hvor stor bragden er?
Vil du begynne fra begynnelsen?
'Ingen borgermester formet New York... Ikke engang LaGuardia...
SKUESPILLER, CARO-FAN
på overflaten mer enn med små avtrykk.
Men Robert Moses formet New York.
Han bygde Major Deegan Expressway, Van Wyk Expressway,
Sheridan Expressway og Bruckner Expressway.
Han bygde Gowanus Expressway, Prospect Expressway,
Whitestone Expressway, Clearview Expressway
og Throgs Neck Expressway.
Han bygde Cross Bronx Expressway og Brooklyn-Queens Expressway,
Nassau Expressway, Staten Island Expressway
og Long Island Expressway.
Han bygde Harlem River Drive og West Side Highway.'
Jeg fikk stipend for et år.
Så jeg sluttet i jobben som reporter
i tro om at jeg kunne bli ferdig på et år.
Men på slutten av året hadde jeg så vidt begynt.
Jo mer jeg kom inn i boka, desto mer tenkte jeg på å slutte.
Man tenkte jo mye på det,
for vi hadde et lite barn og var skikkelig blakke.
Vi solgte huset på Long Island.
Vi flyttet til en leilighet i Bronx som vi virkelig hatet.
Men jeg følte at dette var noe
som virkelig måtte forklares.
Forstått og forklart. Det er viktig.
Du må forstå.
Ingen var mer isolert enn Ina og meg.
Vi var oppe i Bronx.
Jeg kjente noen forfattere,
for jeg hadde jobbet i Frederick Lewis Allen-rommet
på biblioteket, men jeg visste ingenting om forlag.
Forlagsbransjen.
I 1970, da Lynn ble agenten min
og Bob ble redaktøren min, endret hele livet mitt seg.
Det finnes andre typer landskap, ikke bare dem som er bygget.
Forlagslandskapet,
fra 1950-tallet og til nåtiden,
er et landskap som i stor grad ble skapt av Bob Gottlieb.
Det er nok boken jeg er mest kjent for.
Virkelig? Hvorfor det?
Fordi den var en stor suksess og svært innflytelsesrik.
BARNEBARN
Og fordi jeg valgte dette tallet.
- Virkelig? Hvordan...? Hvorfor? - Den het egentlig Catch-18.
En annen stor romanforfatter skulle utgi en bok om krigen.
- Hva het den? - Mila 18. Vi kunne ikke...
Og dette var den første romanen til en ukjent forfatter.
Så vi måtte bytte tallet. Det var en tragedie.
Jeg lå i sengen og bekymret meg. Jeg tenkte: Catch-22.
Jeg ringte ham om morgenen og sa: 'Jeg har det.
Det er 22. Det er enda morsommere enn 18.'
Vi overbeviste hverandre om det til vi var fornøyde.
Og den selger fortsatt.
Her er mange av Doris ting. Blant annet hennes mest berømte bok,
Den gylne notatbok.
Det var den andre boken hennes som jeg utga.
Hva handler den om?
Den handler om kvinner.
Feminisme. Menn. Livet. Universet.
Hun var en fantastisk person og en fantastisk forfatter.
Der er Toni Morrison. Hvilke av disse har du redigert?
Alle, egentlig.
- Alle unntatt Sula, hva? - Nei, jeg redigerte Sula.
Du redigerte den.
Det var den første boken hennes jeg jobbet med.
Du har jobbet med Toni like lenge som du har jobbet med Caro.
Har dere de samme kranglene som du har med Caro?
Toni og jeg leser på samme måte.
Vi har ulike bakgrunner, men like leseopplevelser.
Vi er ikke alltid enige, spesielt om komma,
som var en evigvarende krigstilstand.
Men...
Jeg trenger bare å puste, så forstår hun det,
og hun trenger bare å puste, så forstår jeg reaksjonen.
En nåde. En veldig god bok, forresten.
Elskede, selvsagt. Hvilke utgaver?
Det er én utgave. Det er en annen.
Toni husker at med Sula,
i det første avsnittet av det første manuset,
var det en katt.
Og hun husker at jeg sa: 'Ingen katt i første avsnitt.'
Så katten ble dratt ut av Sula.
Redaktører må være slemme iblant. Akkurat som bestefedre.
Det fungerer på samme måte.
IKKE FOR STRANDA
- Jeg så et bilde. Er det ham? - Ja.
Virkelig? Herregud.
Vi var unge da vi var unge.
Det er slik det er å være ung.
Man er ung.
Jeg ble født med ekstra energi.
Jeg brukte den på lesing.
Jeg brukte energien min som leser,
for jeg gjorde ikke noe fysisk, som sport.
Vi bodde like ved Central Park.
Jeg gikk aldri inn dit.
Moren min tvang meg til å stå utenfor
en time hver dag for å få frisk luft.
Så jeg sto ved siden av dørvakten og lekte med jojoen min.
Han snakker om seg selv som et ulykkelig barn.
SKUESPILLER, BOB GOTTLIEBS KONE
De som kjente ham på skolen, sier at han var kjempefin.
Og søt.
Men han så ikke seg selv slik.
Og jeg tror ikke han gjorde det
fordi han hadde en far som ikke så ham slik.
Faren min var advokat og het Charles. Han bare jobbet.
Faren min var en sint person,
og noe av sinnet ble rettet mot meg.
Jeg var aldri god nok.
Men for moren min var jeg selvsagt perfekt.
Moren min var lærer på offentlig skole.
Vi leste morgen, middag og kveld.
Under middagen satt vi alle med hver vår bok.
Jeg gikk på Columbia i New York,
og så på Cambridge i England i et par år.
Da jeg var 21, var jeg gift og fikk en liten gutt.
De neste årene var lykkelige på overflaten,
men jeg var ikke lykkelig under overflaten.
I 1958 gikk jeg i freudiansk analyse
i fire dager i uken i åtte år.
Jeg ville ikke bli den sinte personen faren min var,
og jeg følte at jeg ble dratt den veien.
- Fungerte det? - Psykoanalysen?
Si det.
Ja, det gjorde en enorm forskjell i livet mitt.
I løpet av de åtte årene med analyse skjedde det forskjellige ting,
som at moren min døde.
Jeg lå et år i analyse på ryggen
og bare gråt.
Og jeg ble skilt.
Jeg traff og forlovet meg med moren din.
En dødelig gest.
Jeg traff Bob første gang da faren min,
som ble utgitt av Simon & Schuster,
tok meg med til kontoret for å treffe Bob Gottlieb.
Hun spilte på Broadway i det berømte
og forferdelige stykket The Deputy,
og hun var utrolig vakker og talentfull.
Da jeg traff ham, sa han: 'Jeg er skadd.
Jeg er ikke flink med barn og hunder.'
Så jeg tenkte: 'Vi skal få oss hund
og barn.'
Hvordan begynte du i forlagsbransjen?
Jeg var en nerd etter college,
og jeg hadde selvsagt lest mer enn noen andre i verden.
Og ingen ville ansette meg,
for jeg var en sjuskete og arrogant person.
Til slutt traff jeg en arbeidsformidler,
og hun likte meg, noe ingen andre hadde gjort.
Hun sa: 'Du kan bare jobbe hos Simon & Schuster.'
Så jeg kom på fredag for et møte med Jack Goodman.
Han sa: 'Skriv et brev til meg
om hvorfor du vil jobbe i forlag.'
Det fornærmet meg skikkelig.
Så jeg dro hjem den fredagen og skrev:
'Kjære Mr. Goodman, du ba meg skrive hvorfor jeg vil jobbe i forlag.
Det kan jeg ikke,
for det har aldri falt meg inn å jobbe med noe annet.'
Jeg la det i en konvolutt og leverte det i resepsjonen.
Det var jo løgn,
for det hadde ikke falt meg inn å være noe annet enn en leser.
Jeg begynte i 1955, og jeg tjente 75 dollar i uka.
Det overgikk mine villeste drømmer.
Jeg hadde vært der i to dager, og var helt forelsket.
Det var så perfekt for meg.
Innen et par år redigerte jeg bøker, og snart redigerte jeg mange bøker.
Jeg var alltid veldig selvsikker.
Jeg tvilte aldri på vurderingene mine.
Jeg tvilte på alt annet, men ikke det.
For jeg visste at jeg var en bedre leser enn alle andre.
Og tiden har ikke motbevist det.
Ikke at jeg ikke har gjort masse feil,
men det er en annen historie.
Helt fra begynnelsen, når en forfatter eller agent har gitt meg et manus,
har jeg lest det over natten og kontaktet dem neste dag,
eller i verste fall over helgen.
Å ikke gjøre det var dyreplageri.
Men jeg kunne ikke vente.
Det var ikke av edelhet, selv om jeg er edel.
Det var av nysgjerrighet.
Hva har hun gjort? Hvordan går det?
Hvorfor skal jeg ha den på nattbordet
og ikke lese den på tre uker?
Jeg må lese den uansett. Hvorfor ikke lese den nå?
Jeg tror det oppmuntret folk til å sende meg ting,
og det var bra for forfatterne mine.
I 1968 forlot jeg Simon & Schuster, der jeg var sjefsredaktør,
og gikk til Knopf.
Han kom inn som en syklon, som en tornado, og endret alt.
Som sjef for Knopf så han alt.
En av hans regler er at hvis alle detaljer stemmer,
får man den beste boken.
For man vet ikke hva som selger en bok. Er det omslaget? Er det skrytet?
Absolutt redigeringen.
Hver eneste detalj må stemme.
Han lærte meg alt om bransjen.
REDIGERT AV BOB GOTTLIEB
Viktigheten av forfatteren
og hvordan vi representerer, kjemper for og promoterer forfatteren.
Hvordan vi alltid forsvarer forfatteren,
for de er alene.
Vi er bare her på grunn av forfatterne.
Hos Knopf var jeg direktør, forlegger, sjefsredaktør
og redaktør for 20-30 bøker i året.
Med en skuespillerkone...
og barn, blant annet deg.
Mens jeg i mitt andre liv
hjalp til å drive New York City-balletten
for George Balanchine og hans partner Lincoln Kirstein.
Jeg endte opp med å lage sesongens program
og ha ansvar for markedsføring.
Jeg elsket det. Det var den andre delen av livet mitt.
Og jeg leste.
Men jeg gjorde ikke noe annet.
Jeg gikk ikke ut. Ikke på kino.
Jeg gjorde ikke annet enn det jeg valgte å gjøre.
Det var nok energi. Jeg følte ikke at jeg hang etter.
Og jeg er rask.
Det første man må huske som redaktør, er at det er en servicejobb.
Det er ikke din bok.
Det er forskjellig fra forfatter til forfatter.
Iblant er det svært emosjonelt,
for det skjer en overføring, som i psykoanalyse.
Og forfatteren må bruke redaktøren
av emosjonelle eller mentale grunner, og det blir en del av forholdet.
Det er ikke med vilje. Det skjer.
Med andre: Nei.
Enkelte forfattere trenger hjelp med handlingen.
De trenger noen som sier: 'Denne figuren fungerer ikke.
Situasjonen virker ikke ekte. Her er grunnen.'
Det er én type redigering.
Andre tåler ikke å høre annet enn 'semikolon'.
Og da gjør man det.
Man begynner å forstå hva som vil hjelpe.
Det som gjør det komplisert, er at det antyder mangel på ego.
Men du har kanskje lagt merke til at jeg ikke mangler ego.
Man trenger et sterkt ego,
for det må være
en likeverdig styrke.
Hvis du ikke er sterk nok til å gi forfatteren det han trenger,
altså din sanne og sterke mening...
Hvis du må bremse og være nervøs,
vil det ikke fungere, for du gir ikke det nødvendige.
Så det må være likestilling.
Jeg tror det var i 1970.
Alt han tenkte på i den første samtalen...
Han ville snakke om tegnsetting,
som vi har diskutert i 45 år.
Vi begynte å jobbe med det,
og det var tydelig at det måtte kuttes og fortettes...
Vær så høflig du vil.
Ikke fordi det var for mye å lese, men fordi det ikke kunne utgis.
Det hadde ikke fått plass i ett bind.
Bokens rygg kunne bare
bære det den endte opp med å bære.
Den ville gå i stykker hvis den var større.
Jeg spurte ham en gang om å bruke to bind,
og han sa: 'Jeg kan få folk interessert i Robert Moses med ett,
men aldri med to', så...
Og jeg var helt enig.
Jeg trodde ikke boken ville selge mange eksemplarer.
Vi måtte få den ned i en viss størrelse,
som betydde at vi måtte ned fra 1 050 000 til 700 000 ord.
Måtte de kutte 350 000 ord?
Herregud.
De fleste bøker er en sjuendedel.
Mange bøker er på under 100 000 ord.
Materialet var fantastisk, så det var vanskelig å gi slipp på.
Det er ikke som vanlig, der man som redaktør tenker:
'Herregud, så kjedelig. Det er for mye av dette.
Vi må kutte noe av dette.' Eller: 'Det gjentar seg selv.'
Her var problemet av jeg ikke ville kvitte meg med materialet,
men det måtte vekk.
Så...
Bob var enig, og så begynte vi å jobbe.
Jeg kom med forslag, og så gikk det frem og tilbake.
Han drev et helt forlag,
men jeg kom rundt ti om morgenen,
han lukket døren til kontoret,
og så jobbet vi tre-fire timer hver dag.
Når han åpnet igjen,
sto det iblant en rekke redaktører i gangen
som ventet på hans avgjørelser.
Men vi to
konsentrerte oss voldsomt
om å kutte ned boken.
Hele siden vekk
må vekk
Jeg har alltid ment at hvis en sakprosatekst skal vare,
må nivået på teksten, narrativ, rytme
og scener være på samme nivå
som skjønnlitteratur som varer.
Svært få redaktører...
og ikke mange sakprosaforfattere mener det.
Mange mener at det viktigste er å få med faktaene.
Og din far, Bob Gottlieb,
var like opptatt av skrivingen som meg.
Han er kanskje den eneste jeg har møtt som var like opptatt av skrivingen.
Det betyr ikke at vi var enige om skrivingen.
Mye av det handlet om semikolon,
for han synes at jeg bruker for mange semikolon.
Det flotte med Bob er også det irriterende med ham.
Alt er like viktig.
Bokens første kapittel og et semikolon.
De er like viktige.
Og han kan være like bastant, sterk, emosjonell
og irrasjonell om alt sammen.
Jeg er også slik. På seg selv kjenner man andre.
Jeg mener også at et semikolon er verdt å gå til borgerkrig over.
Et semikolon har en spesiell funksjon.
Det er ikke like lang pause som et punktum.
Men det er lenger enn et komma,
som bare er en liten pause.
Så det har en spesiell funksjon.
Han sier at du ser helt annerledes på semikolon enn ham.
Fordi jeg er redaktør. Han er bare forfatter.
Kan du tenke deg hvorfor to menn krangler om et semikolon?
NEW YORKERS KOMMADRONNING
Det blir jo misbrukt. Ofte.
Men hvorfor er semikolon forvirrende innen tegnsetting?
Fordi det...
Jeg vet hvordan jeg bruker det.
Man har to setninger
med årsaksforhold,
og de er bedre sammen enn hver for seg.
Semikolonet forlenger en setning, uansett hvordan man ser på det.
FORFATTER
Det lar forfatteren skrive enda en nesten like lang setning.
Merkelig nok, selv om vi ikke vet det, leser vi med pusten.
Og man beveger seg nedover,
og semikolon ser ikke ut som en pause
på samme måte som punktum og stor bokstav.
Tenker du ofte på dem?
Om en strek eller et punktum gjør noe mer?
Det er et semikolon
av Robert Caro i memoarene hans.
'På den tiden fløy jeg frem og tilbake
mellom Austin og Washington.
Aviser dør ikke; det gjør mennesker.'
Det handler om spenning, ikke sant?
Du vet at noe kommer når du ser semikolonet.
Jeg ville ikke gi etter, for det var min bok.
Det var min tegnsetting.
Og Bob ga seg ikke, for han mente at jeg tok feil.
Og han trodde at han hadde rett.
Det var mye forlating av rom.
Han var sjefsredaktør,
så han kunne gå inn på andre rom
og ha møter med noen om...
Noe med en bok eller kontrakt eller noe.
Jeg hadde ikke andre steder å gå enn på toalettet.
Så jeg var mye på toalettet hos Knopf.
Men det var mange skikkelige krangler.
Jeg kutter og jobber raskt.
Men prosessen med å jobbe med den
og å jobbe med ham tok et år,
som er ti måneder lenger enn noen annen bok
eller de fleste andre jeg har jobbet med.
Vi kuttet den ned til 1700 sider eller hva det nå er.
Og selv da var det vanskelig å få plass i ett bind.
Iblant visste jeg ikke om det ville gå.
Når jeg ser tilbake på det, var det veldig vanskelig.
Når jeg ser tilbake på livet,
tror jeg ikke det var noe som var like vanskelig.
Boken ble jo en storsuksess.
Men når man leser den, vil man ikke ha mindre, men mer.
Det er et tegn på en bra bok.
Men det tok jo rundt sju år.
Han er flittig, for å si det mildt.
Det er en egenskap jeg beundrer mer enn nesten noe annet.
For alle kan være søte, men ikke alle kan være flittige.
Og få resultater.
9. EN DRØM
Caro gjør en flott jobb i kapittelet om Jones Beach,
der det er en hel del
om de geologiske kreftene som skapte Long Island.
Han begynner med isbreene.
Han går tusenvis av år tilbake
og forteller om begynnelsen.
Så begynner han å snakke om lokalsamfunnene
som ble dannet på Long Island og er viktige for historien.
Man har både de rike
i Fitzgeralds Gatsby-aktige North Shore-lokalsamfunn
og fiskersamfunnene langs South Shore.
Man lærer den sosiologiske historien til samfunnene.
Hva de betydde og hvor de befant seg på øya.
Og så er det den teknologiske historien.
Han presenterer ideen om bilen som utvikles.
Plutselig kjører folk. Tidlig på 20-tallet.
Folk har sine egne biler, og de er fanget i byen.
De kommer seg ikke til stranden.
Og så har man Robert Moses selv,
som har leid en båt
og drar ut til forlatte, vakre strender med hvit sand
og drømmer om en park.
Kapittelet heter faktisk 'En drøm'.
Det blir Moses første store prosjekt.
Han bygger moloen.
Han får Southern State motorvei gjennom Long Island
og bygger en strand som blir, og fortsatt er,
en strand som virkelig tilhører folket i New York.
Han gjør det så man ikke vet hva man skal tro om Moses.
Moses som idealist.
Moses som en som virkelig tror på å forbedre bybildet.
Og når man leser videre,
har han intervjuer med folk i et samfunn
en av motorveiene gikk gjennom.
Den gikk voldsomt gjennom, helt uten nåde.
Samfunnet ble revet i stykker.
Og han prøver å finne kvinnen som prøvde å stoppe det.
Men han intervjuer henne om livet hennes.
Om hvordan det var der før motorveien.
I Moses-boken gir han deg først to ting,
men så kommer en tredje ting, og det er at Moses endrer seg.
Makten endrer Moses.
Og idealismen blir forgiftet
av egenrådighet og manglende evne til å lytte.
Så figuren blir hardere.
Jeg trodde at bøkene mine skulle handle om hvordan makt fungerte.
En forklaring på hvordan makt fungerte.
Det var et øyeblikk mens jeg skrev The Power Broker
da jeg innså at bøkene mine var nødt til å handle
om noe annet i tillegg.
De måtte handle om maktens virkning på de maktesløse.
Hvordan den påvirket folk på godt eller vondt.
Jeg ga 522 intervjuer om boken.
Jeg prøvde å vise den menneskelige prisen for motorveiene.
Man gikk inn i bygningene...
Jeg husker en leilighet
der jeg banket på, og fire-fem unger løp rundt.
Og moren, uansett hva jeg spurte om,
svarte: 'Jeg må få ungene vekk herfra.'
Det var alt jeg hørte: 'Jeg må få ungene vekk herfra.
Jeg må få ungene vekk herfra.'
Da han skrev boken for så mange år siden,
gikk han ikke glipp av noe. Den fungerer fortsatt bra.
Så mye går ut på dato. Tjue år senere tenker man: 'Han glemte kvinnene.'
Eller: 'Oi, det var litt rasistisk.'
Det er ikke noe sånt.
Det er ekte kjærlighet for folk
og ekte syn på hvordan folk behandles,
enten det er kvinner, fargede, fattige eller hvem som helst.
De marginaliserte har plass.
Rett utenfor bygget vi sitter i
er Bruckner Expressway.
37. EN MILE
Å lese kapittelet 'En mile'
gjør det klart at folk ble påvirket...
EIENDOMSUTVIKLER
av byggingen av en motorvei
som ødela livet deres totalt.
Og det ble aldri det samme.
Det som slo meg, var at det fantes en vei
de kunne ha valgt som hadde unngått mye skade
på folks hjem og forretninger.
Men i stedet, bare fordi Robert Moses
hadde en venn som eide en av eiendommene,
sa han: 'Vi unngår eiendommen din,
men vi ødelegger alle andres for å beskytte din.'
Jeg husker at jeg leste det og tenkte:
'Det er noe av det verste
jeg noensinne har hørt om.'
Å vite at det skjedde i bydelen jeg ble født,
og at det vi gjør nå
prøver å endre hvor skaden ble gjort.
Bob Caros arbeid og forståelse
av hvordan folk ble berørt går langt hinsides empati.
Det var så utrolig støttende.
Det var helbredende, og det hadde styrke og kraft i seg.
Ikke bare: 'Jeg føler med dere.' Det var mer: 'Bruk dette.'
Jeg tror at boken gjorde ga arbeidet vårt ammunisjon.
Et interessant tema i boken er at når man får makt,
følte han at han må fortsette å samle opp makt.
Dette er USAs historie i det 20. århundre.
'Moses selv tror at historien vil rettferdiggjøre ham.
At hans verk vil bestå og velsignes av ufødte generasjoner.'
- Det er dere. - Ja.
'Kanskje han har rett.
Det er umulig å si om New York hadde vært en bedre by
om Moses aldri hadde levd.
Man kan bare si at det hadde vært en annen by.'
Ja.
- Så The Power Broker kom ut. - Ja.
- Ble den umiddelbart en suksess? - Vel, den...
Ja.
Faktisk.
Alle i etablissementet... Borgermester Wagner var rasende.
Guvernør Rockefeller var rasende.
Og Moses skrev fortsatt...
New York Times
trykket det Robert Moses sa som fakta.
Så det var overskrifter som: 'Caro, giftig slange',
i anførselstegn.
'Caro, 'den giftige slangen', sa Moses.'
En dag ringte Ina og sa: 'Du vant Pulitzer-prisen.'
Jeg har aldri blitt glad for sånt.
Hun ble kjempesint på meg og sa: 'Hvorfor er du ikke glad?'
Den begynte bare å selge.
Og det har bare fortsatt...
41. OPPLAG AV THE POWER BROKER
i nesten et halvt århundre.
Det er nesten like lenge som Robert Moses satt ved makten.
The Power Broker var ute, og spørsmålet var hva han skulle skrive nå.
Jeg orker ikke å gjenta noe jeg har gjort før.
Jeg orker ikke.
For å få nok penger til å skrive ferdig The Power Broker,
måtte jeg skrive kontrakt på to bøker
for en biografi om Robert Moses og en biografi om Fiorello LaGuardia.
Jeg skriver ferdig The Power Broker og begynner på LaGuardia...
ORDFØRER I NEW YORK 1934-1945
og tenker: 'Jeg hater dette.
Jeg har allerede skrevet om New York', ikke sant?
I The Power Broker prøvde jeg å vise urban politisk makt.
Nå ville jeg vise landsdekkende politisk makt.
Og jeg ville gjøre det med Lyndon Johnson.
Det er mannen å bruke.
Men ingen lar meg slippe unna LaGuardia-kontrakten.
Faren din ringte og sa:
'Det er noe jeg vil snakke med deg om.'
Jeg tror han sa: 'Hør på meg.
Ikke bli sint før jeg er ferdig.'
Jeg kom inn, og han sa:
'Jeg vet at du har forpliktet deg til LaGuardia-biografien.'
Jeg sa: 'LaGuardia er fascinerende,
men jeg tror ikke temaet er stort nok.
Du er interessert i makt.'
Og ut av munnen min kom dette,
som jeg ikke hadde tenkt på før, slik jeg vanligvis gjør ting.
'Jeg tror du bør skrive om Lyndon Johnson,
for han er det beste eksempelet på makt i vår tid.'
Bob hadde kommet for å si:
'Jeg synes jeg bør skrive om Lyndon Johnson.'
'Men', sa han. 'Vi har et problem. Det er en enorm historie.'
Jeg sa: 'Jeg vil bruke flere bind,
for jeg vil aldri igjen kutte noe som vi synes burde være med.'
Og slik jeg husker det, var han umiddelbart enig.
Så
Vi så på hverandre, og så var det avgjort.
Han sa: 'Hvordan får jeg råd til det? Dette vil ta... Hvem vet hvor lenge?'
Tanken var tre bind.
'Hva skal jeg leve av?'
Jeg sa: 'Det er ikke ditt problem.
Lynn og jeg finner ut av det.'
Da vi startet prosjektet,
visste vi ikke at vi kom til å drive med det resten av livet.
Folk spør alltid hvorfor jeg valgte Robert Moses og Lyndon Johnson
å skrive om.
Helt siden jeg begynte å skrive biografier,
så jeg på dem som måter å opplyse
om tiden til dem jeg skrev om
og kreftene som formet den tiden,
spesielt de politiske kreftene.
Denne administrasjonen
erklærer ubetinget krig mot fattigdom i USA.
Hver gang en ungdom fra en fattig familie får gått på college
på grunn av et av Lyndon Johnsons Great Society-program,
er det et eksempel på politisk makt.
VI MARSJERER MED SELMA!
Hver gang en sort mann eller kvinne kan gå inn i et stemmeavlukke
på grunn av Lyndon Johnsons stemmerettslov,
er det et viktig eksempel på politisk makt.
Og det er også det faktum at en ung mann,
ja, titusenvis av unge menn,
dør en unødvendig død i en ubrukelig krig i Vietnam.
Caro visste hva han skulle gjøre med Johnson
så godt som noe annet menneske.
Hva var det med ham som var spesielt?
Både positivt og negativt.
Hvordan kan en mann med så mye selvtillit i senatet
og evne til å få gjennom en så vanskelig borgerrettighetslov
være så usikker og redd for å virke svak...
at han måtte gå på tå mot katastrofe i Vietnam?
Caro prøver å besvare slike spørsmål
uten å umenneskeliggjøre den han skriver om.
Så...
Jeg tror han mener at det er viktig for demokratiet.
Det er viktig å se ufullkomne folk med store
og personlige ambisjoner, som kanskje ikke er grunnlaget...
men som, hvis alt går bra,
gir bedre utfall for flere
enn under noe system verden har kommet frem til.
Og mange er ikke enige i det.
Demokratiet har ikke gjort det bra de siste årene.
Det viktigste for meg med Caros arbeid
er at folk får se historiene til
dedikerte, drømmende og ufullkomne mennesker...
som fant ut av hvordan man gjorde demokratiet bra nok
til at folk har det bedre på slutten enn på begynnelsen.
Lyndon Johnson ga meg et problem jeg ikke hadde med Moses.
Jeg vokste opp i New York. Jeg var en New York-gutt.
Jeg kjente Robert Moses' verden.
Jeg kjente ikke verdenen Lyndon Johnson vokste opp i.
Texas Hill Countrys verden.
Folk i Hill Country er veldig annerledes enn folk i New York.
Det er noe hederlig ved dem.
Og de lyver ikke.
Men de synes også at det er galt å si noe slemt
om USAs president.
Så jeg følte at det de fortalte meg ikke var hele sannheten.
Jeg forsto ikke deres verdier,
som åpenbart var annerledes enn mine.
Så jeg sa til Ina: 'Jeg forstår ikke disse menneskene,
og derfor forstår jeg ikke Lyndon Johnson.
Vi må flytte til Hill Country og bo der en stund.'
Ina sa: 'Kan du ikke skrive en biografi om Napoleon?'
- Ser du husene der borte? - Er det dit vi skal?
- Ja. - Ok. Kom igjen.
- Er du ikke glad du ble med, kjære? - Absolutt.
Det er lenge siden.
Caro levde LBJs liv
Han besøker ikke Hill Country i Texas.
Han flytter dit.
Han flytter dit og bor der. Hvem gjør sånt?
Å bo i Hill Country i Texas i tre år
er ikke vanlig for snille, små jødiske gutter fra New York.
Men å dra til Texas var åpenbart essensielt.
Det var et slikt hus Lyndon Johnson vokste opp i,
men det var mindre og mer falleferdig enn dette.
Da jeg kom hit i begynnelsen av å skrive bøkene
i 1976 eller 1977,
var det kvinner og menn
som levde nesten utrolige
ensomme og øde liv.
Da jeg gikk på high school,
bestemte jeg meg for å enten bli danser eller forsker.
Det var et mirakel
at Bob ba meg om å gjøre litt research for ham.
Føltes det som et offer å flytte hit?
Herregud, nei! Det var spennende.
Det var så annerledes enn alt i New York. Det er en helt ny verden.
Vi lærte noe nytt hver dag.
- Hei, Mr. Caro. - Bob Caro.
Hyggelig å møte deg, sir. Jeg er Susie Corlette.
- Hyggelig å møte deg. - Ja, sir.
Takk for at du tar deg bryet med dette.
Ikke noe problem. Når som helst.
Uansett hva som var hemmeligheten bak Lyndon Johnsons
svært uvanlige personlighet,
måtte det gå tilbake til barndommen
og det forferdelige forholdet han hadde til faren sin.
De har ikke spisebordet der det sto.
Vi er i huset Johnson-familien flyttet til.
Det kalles barndomshjemmet. Det var et ulykkelig hjem.
Farens helse var ødelagt av fiasko.
Det var ingen penger i huset.
Det var ofte ikke mat i huset, for moren var ofte syk.
Så det var en ulykkelig barndom.
Jeg ville gjenskape det for å prøve å forstå det.
Sam Houston Johnson var Lyndon Johnsons yngre bror.
Han og Lyndon sto hverandre svært nær.
Sam drakk mye.
Og han var en av dem som er fulle av skryt,
bravade og overdrivelser.
Og til meg gikk overdrivelsene ofte over i usannheter.
Så jeg bestemte meg for å ikke snakke mer med ham.
Etter omtrent et år
hørte jeg at han hadde hatt en forferdelig kreftoperasjon
og at han hadde sluttet å drikke.
En dag gikk jeg gatelangs i Johnson City,
og der kom Sam Houston Johnson.
Vi gikk for å ta en kopp kaffe.
Og mannen ved siden av meg ved disken
var en helt annen enn et år tidligere.
Han var veldig stille. Jeg bestemte meg for å snakke med ham.
Jeg kom på en måte å få Sam Houston Johnson
til å huske så godt han kunne.
I spisestuen hadde Johnson-familien et langbord.
Faren satt i en stor stol i den ene enden,
og moren i en stol i den andre enden.
Lyndon og broren satt på den ene siden av bordet,
og de tre søstrene på den andre.
Jeg fikk tillatelse til å ta ham med inn i huset.
Vi var helt alene i huset,
og jeg ba ham sette seg på plassen han hadde
mellom faren og Lyndon da han var liten.
Og jeg satt bak ham,
for jeg ville at han skulle være alene med minnene sine.
Og det var interessant, for vi satt der
rundt middagstid, så skyggene som kom inn i rommet fra sola
var de samme som alltid hadde kommet inn rundt middagstid.
Og jeg sa til ham:
'Sam Houston, fortell meg om faren din og Lyndon
og hva de sa til hverandre ved bordet.'
Først gikk det veldig sakte.
Men etter en stund, da han begynte å snakke til meg, Lizzie, forsvant det.
Og plutselig var han tilbake ved middagsbordet, slik jeg håpet på.
Han ropte: 'Du er en fiasko, Lyndon. Du vil alltid være en fiasko.
Du er ikke college-materiale.'
Lyndon: 'Hva med deg? Du er bussinspektør!
Det er det du har vært!'
Og han fortsatte. Og jeg sa til ham:
'Sam Houston, fortell meg de fantastiske anekdotene
alle andre fortalte meg om Lyndon Johnson i oppveksten.
Men fortell dem med flere detaljer.'
Og dette glemmer jeg aldri.
Det kom en lang pause som jeg ikke ville bryte.
Til slutt sa han: 'Jeg kan ikke.'
Og jeg sa: 'Hvorfor ikke?'
Og han sa: 'Fordi de aldri fant sted.'
Og så begynte han å fortelle meg en helt annen historie
om Lyndon Johnsons ungdom, som for meg var...
gripende og på en måte forferdelig,
men som også avslørte hvordan Lyndon Johnson ble
den uvanlige personen som ble USAs president.
Da jeg var ung, var fattigdom så vanlig at vi ikke hadde noe navn på det.
Og utdanning var noe man måtte kjempe for.
Og vann var selve livet.
Og nå er jeg president.
Det er min mulighet...
til å hjelpe alle barn med å få en utdanning.
Til å hjelpe hver afroamerikaner og hver amerikansk statsborger...
til å få like muligheter.
Hvordan får man leseren til å føle hvor desperat en mann er?
Ikke bare å lese det, men å se og føle det selv.
Å føle Lyndon Johnsons desperasjon.
Jeg skrev på et kartotekkort...
og teipet det til lampen foran meg:
'Er det desperasjon på denne siden?'
Og jeg vet ikke hvor mange dager
det kortet blir hengende.
Det eneste som betyr noe, er hva som står på siden
SAM E. JOHNSONS GÅRDSHUS LYNDON BAINES JOHNSONS fødested
Når man begynner å lese Johnson-biografien
og får historien til... Ikke engang Johnson-familien,
men hele historien til folket
som har bodd i denne delen av Texas...
En annen biograf ville ha sagt:
'Johnson ble formet av sin tøffe barndom
i Texas Hill Country.'
Men å gi deg 150 sider der du...
Når man endelig kommer til Johnson og barndommen hans,
føler man at man har opplevd den.
Med Johnson-bøkene har vi hatt noen skikkelige krangler
om deler han har villet kutte.
Som en del om gresset i Hill Country.
Han skrev noe fornærmende i margen.
Det var en enorm kamp.
En svært sint kamp.
Hvis han føler at jeg presset ham til å redusere materialet,
var det ikke fordi jeg ikke syntes at det var verdifullt.
Det var nok fordi jeg syntes at det var litt uproporsjonalt.
Jeg prøvde ikke å rive hjertet ut av brystkassen hans
eller ut av boken.
Men jeg ville ikke gjøre det.
- Hvor lenge pågikk det? - Den kampen?
Det var ikke én dag.
Og mange sinte ord ble sagt.
Iblant leter jeg etter et adjektiv.
Jeg lager en liste, en hel side full av adjektiver.
Det finnes et mot juste.
Det perfekte ord finnes.
Og min jobb er å finne det perfekte ord.
SOM RUVER SÅ
Han er ordmaler. Han maler med ord.
Du sa at det irriterer deg at han bruker ordet 'ruver'.
Jeg har ikke noe imot det ordet.
Jeg elsker ordet 'ruver',
men ikke når det brukes x antall ganger på y antall sider.
For da ruver det for ofte.
Hvorfor tror du han bruker det ordet så mye?
Det er et dramatisk ord, og han liker dramatiske ord
og bruker dem svært godt.
Men hvis han bruker dem for mye eller gjentar dem for ofte,
er det ikke godt å lese.
Bob vil alltid sørge for at leseren har forstått det.
Og jeg har kanskje mer tro på leseren,
for jeg er en leser.
Jeg har forstått det.
For dem er det viktigste hva som står på siden.
Ord betyr noe. Stemning betyr noe. Avsnitt betyr noe.
Følelse av sted betyr noe. Rytme betyr noe.
Komma betyr noe. Semikolon betyr noe. Og kranglene fortsetter.
Men kranglene handler om... Ikke krangler.
Det handler om det som står på siden,
for begge vil ha den beste boken. Det vil begge to.
For hverandres skyld.
BIND 1, 1982
LYNDON JOHNSONS ÅR VEIEN TIL MAKT
FORTELLINGER OM EN PRESIDENT
JOHNSON-BOKEN ER VERDT HVER SIDE
LIVSLANG MAKTHUNGER
LBJS VEI TIL MAKTEN: AV MED SILKEHANSKENE
BESTSELGERE
KNOPF-DIREKTØR OVERTAR ETTER SHAWN SOM REDAKTØR I NEW YORKER
Da han forlot Knopf for The New Yorker,
ringte telefonen min hele dagen
fra forskjellige forlagssjefer som ville spandere middag på Rao's.
Og midt oppi dette ringte faren din og sa:
'Hvis du blir hos Knopf, lover jeg å redigere boken din to ganger.
Én gang som magasinserie og én gang som bok.'
Og alle sa til meg: 'Han vil aldri klare det.
Han har kanskje lyst til det, men The New Yorker
er et ukentlig magasin,
og han får ikke tid til å redigere boken.'
Og jeg tenkte at hvis han sier det, så gjør han det.
JOHNSONS MEDLIDENHET
Jeg vokste opp med The New Yorker.
Som alle middelklassebarn i en familie som min på 40-tallet,
var The New Yorker som Bibelen.
The New Yorker kom hver uke som en del av tegnsettingen i livet.
Til min overraskelse, men kanskje ikke helt,
endte jeg opp som redaktør i The New Yorker.
Et magasin.
Materialet endres jo, men prosessen er den samme.
Jobben min var å mate det.
Å si ja til dette og nei til dette. 'La oss prøve denne nye forfatteren.'
Da han tok over The New Yorker, var det mye oppstyr,
og han gjorde The New Yorker bedre enn det hadde vært på lenge,
delvis ved å fjerne noe av det som hadde blitt foreldet,
ting man kunne og ikke kunne skrive om.
Her er en person som på den ene siden
skal representere høylitteratur,
men likevel elsker populærkultur i alle dens manifestasjoner
og virkelig gjør det.
Han er kjent for å samle på morsomme ting,
men det gjør ham til en god redaktør, for han er åpen for alt.
Han har ikke noe snobberi.
Alle emner er interessante jo dypere man går inn i dem.
Det trenger ikke å være i stor skala.
I mitt tilfelle kan besettelse ta meg med hvor som helst.
For eksempel var jeg i en bruktbutikk et sted i Midtvesten
og fikk øye på en plastgjenstand.
Jeg ante ikke hva det var, men jeg likte utseendet.
Så jeg kjøpte den for fem dollar.
Et år senere så jeg en lignende gjenstand,
og tenkte: 'Jeg har noe sånt. Jeg kjøper den også.'
Da jeg fant en tredje, innså jeg at jeg elsket disse tingene.
Da hadde jeg funnet ut at de var kvinnevesker laget i plast.
Og jeg tenkte at dette er noe jeg kan samle på
og vise til meg selv og verden.
Ikke siden kaptein Ahab lette etter den hvite hvalen,
og som Robert Caro, men kanskje mindre edelt,
kastet jeg meg ut i å lære om dem.
En del av det er komplettisme. Jeg liker komplettisme.
Enkelte som jeg har kjøpt for 15-20 dollar,
hvis de er i perfekt stand og er spesielle,
kan selges for 2000 dollar.
Men jeg så dem ikke slik. Jeg så dem som kjærlighetsobjekter.
Hva synes du om håndveskene?
Jeg hater håndveskene.
Jeg syntes at håndveskene var...
ikke uinteressante.
Men da det ble hundrevis av dem...
Og noen av dem er giftige. De avgir avgasser.
Jeg tenkte: 'Jeg kommer til å dø av avgassene
og plasthåndveskene.'
Og å si til en psykiater: 'Mannen min er samler.'
Han sier: 'Hva samler han på?' Og jeg tenkte: 'Glem det.'
- Ganske fint, hva? - Ja.
LYNDON B. JOHNSON BIBLIOTEK
Å komme tilbake til biblioteket på denne måten.
Ja.
Jeg vil si noe om Ina.
Hun er den eneste jeg har latt researche bøkene mine
og den eneste jeg stoler på.
- Vi skal opp på leserommet. - Godt å se deg igjen, Mr. Caro.
- Godt å se deg igjen, Bob. - Takk, sir.
Alt ser ganske likt ut.
Ting endrer seg ikke så mye.
Vi gikk gjennom den store hallen.
Hva følte du første gang du så...?
'Skremt' er et ord jeg følte da jeg så hyllene.
Og så sier de hvor mange dokumenter det er.
På den tiden var det rundt 32 millioner.
I dag er det visst 45 millioner.
Man lurer på hvordan man skal takle det.
Har følelsen endret seg når du ser på hyllene i dag?
I dag har jeg faktisk en god følelse når jeg ser på dem,
for jeg har funnet så mye interessant.
Når man begynner å gå gjennom dokumentene,
er de utrolig fascinerende.
Jeg tror ikke det er noe jeg heller vil gjøre
enn å sitte ved en av de pultene
og gå gjennom og finne ut av ting
som ikke er filtrert gjennom en pressemelding
eller andre bøker eller noe.
Skulle ønske jeg hadde flere liv, så jeg kunne gå gjennom alle.
Her er en blyant til Ina, og så henter jeg vognen din.
- Du kan sette deg. - Hvilken pult er min?
- Denne. - Ok.
Bare sett deg.
Iblant går man gjennom brevene og sier:
'Jeg skal se på et visst antall esker
fra et visst tidsrom, kanskje åtte-ni esker.'
Så det tar en måned eller et par måneder.
Men så er det det ene uskyldige dokumentet etter det andre,
og man tenker: 'Kaster jeg bort disse ukene?'
Men så plutselig er den der,
informasjonen man lette etter.
Og den er der skriftlig. Man ser hva som faktisk skjedde.
Da føler man: 'Nå er jeg i historien. Virkelig...
Her er det. Dag for... Minutt for minutt.'
I dag fant jeg et telegram som jeg først leste
for flere tiår siden, men lot ligge.
Jeg visste ikke at det var viktig. Det har stor betydning.
Blir du fortsatt overrasket over ting du finner?
Ingenting han gjør for å få gjennom lovene sjokkerer meg lenger,
for jeg har sett ham gjøre sjokkerende ting.
Iblant tenker man: 'Utrolig. Se hva han gjør her.
Tenk at man kan gjøre noe sånt.
Jeg har aldri hørt om noen som gjør sånt.'
Svaret er at man alltid er fascinert.
Når vi kommer hit om morgenen,
sier Ina og jeg at vi gleder oss.
Iblant sier de kvart på fem
at vi må lukke eskene og ta dem med opp,
og man orker nesten ikke å forlate dem,
og man gleder seg til å komme tilbake neste morgen.
Jeg har gjort dette i 42 år,
og jeg elsker fortsatt å komme hit om morgenen.
Skrivingen er vanskelig.
Det kommer man ikke unna. Jeg synes det er vanskelig.
Men forskningen er flott, må jeg si.
'Et av de største problemene skapt av Lyndon Baines Johnsons liv:
Forholdet mellom midler og mål.
Mange av målene i Lyndon Johnsons liv,
særlig borgerrettighetene, men også andre ting,
var edle og heroiske fremstøt i sosialrettferdighetens navn.
Mange liberale drømmer hadde kanskje ikke vært virkelige
selv i dag, hvis det ikke var for Lyndon Johnson.
Men de edle målene hadde ikke vært mulige
hadde det ikke vært for de langt fra edle midlene som ga Lyndon Johnson makten.'
Bob er så nøyaktig og faktaorientert,
men også en skjult romantiker.
Han begynte...
Han beundret det Johnson hadde oppnådd,
spesielt innen borgerrettigheter og å hjelpe de fattige.
Jeg tror han så Johnson,
til tross for det fæle han visste om ham, som en potensiell helt.
Og jeg tror det var desillusjonerende for ham å oppdage disse tingene.
Dette var ikke en journalist som ville ta objektet sitt.
Agendaen hans hadde vært å feire det han oppnådde.
Og jeg tror han ble forferdet, slik vi alle ble, over oppdagelsene.
Og så, som med alle idealister og romantikere,
ble han mest forferdet.
Det forklarer mye med Bob og...
Og følelsene i skrivingen hans.
LYNDON JOHNSON SOM SENATOR
Hva var det mest skremmende øyeblikket
i forskningen for deg?
Det aller mest skremmende?
Lyndon Johnson vant valget i senatet med 87 stemmer.
De ble avgitt uken etter valget.
Da jeg kom til denne delen,
hadde alle andre biografer enten sagt at han ikke stjal dem
eller at det var som alt annet som skjer i Texas.
Det som ofte ble sagt, var:
'Ingen får vite hvorvidt han virkelig stjal valget.'
Jeg må ha lest den setningen et dusin ganger i bøker.
Og jeg kom til den delen og sa:
'Jeg skal aldri skrive en bok
og si at ingen får vite om han stjal det eller ikke
hvis man faktisk kan...
Hvis det er mulig å komme til en konklusjon
om hvorvidt han stjal det eller ei.'
Og da jeg innså hva det ville innebære...
Det var et punkt hvor man sier: 'Oi.
Det vil ta månedsvis
å finne de involverte og få dem til å snakke.'
Når man innser det, får man en ubehagelig følelse.
'Jeg trodde jeg skulle skrive ferdig denne boken på fire år.
Nå snakker vi om fem år.'
Men så tenkte jeg:
'Men jeg prøver å forklare amerikansk politikk i det 20. århundre.'
Stjålne valg er en stor del av amerikansk politikk.
Det har bare ikke blitt undersøkt
så grundig som de burde undersøkes.
Jeg sa: 'Jeg skal legge noe til vår forståelse
av hvordan demokratiet fungerer,
hvordan politikk fungerer,
hvordan regjeringen i USA fungerer i det 20. århundre
hvis jeg viser folk hva et stjålet valg er.
La oss se hva det egentlig er.'
Her er en mann som lå 30 000 stemmer etter på valgdagen.
Hvor kom de 30 000 stemmene fra?
Man kjørte ned til denne dalen i Texas,
som var som et annet land da.
Man sa at det var her stemmene kom fra.
Og man leste vitneforklaringen,
og der er den en mann ved navn Luis Salas som sa...
Han satt i vitneboksen og ble avhørt.
De skulle åpne boks 13,
som var en boks de fant i ørkenen en uke senere
med stemmer i alfabetisk rekkefølge.
'Funnet' i anførselstegn.
Og han var i vitneboksen,
og de skulle til å åpne boksen, og han skulle vitne,
da en budbringer stormet inn med en melding om
at USAs høyesterettsdommer Hugo Black
beordret at rettssaken måtte stoppes.
Så jeg lette etter politikere som var involvert i det,
og alle sa: 'Å, Luis Salas.
Luis Salas er død.'
Plutselig sa en kvinne til meg: 'Luis Salas er ikke død.
Han måtte... Han var innblandet i en annen...'
Det var en drapsetterforskning, og...
'Han dro tilbake til Mexico, men han lever.'
Det var veldig vanskelig,
men jeg fant til slutt ut, for det var mye jobb,
at han var i Texas. Han var i Houston,
og han bodde i en husvogn.
Jeg ville ikke gi ham en sjanse til å si nei til å snakke med meg.
Så jeg fløy til Houston og banket på husvogna...
Luis Salas var håndhever
for fylkessjefen langs grensa.
Han var en svær, kraftig fyr.
Jeg banker på døra, og den åpnes,
og jeg forventer fyren i boka,
og en inntørket, skjør
og gammel liten mann åpner.
Og jeg sa: 'Mr. Salas, jeg heter Bob Caro,
og jeg skriver en bok om Lyndon Johnson.'
Og uten at jeg sa noe mer,
mens vi sto i døråpningen, sa han:
'Da vil du vite om boks 13.'
Så sa han: 'Jeg har skrevet ned alt.'
Så tok han frem et manuskript som het Boks 13
og fortalte hele historien om hva han hadde gjort.
Jeg sa: 'Kan jeg kopiere dette?'
Og han sa: 'Det er en kopimaskin på 7-Eleven.'
Dette var et dokument som ingen hadde sett før.
Når man har lest det og knytter det til vitneforklaringen
som ble gitt under ed,
var det ingen tvil om hva som skjedde under valget.
At det ble stjålet, og akkurat hvordan det ble stjålet.
Den boken var en åpenbaring.
BIND 2, 1990
Det er det fabelaktige ved boken. Hvem skulle trodd det?
Et tyveri i Texas skaffet et sete i senatet.
MEANS OF ASCENT NASJONAL BESTSELGER
Jeg ville si hei og takk og ta deg i hånden.
- Ok. - For den var fantastisk.
Du reddet dagen min. Så flott.
- Håper du liker den. - Jeg vil nok elske den.
Hei, Mr. Caro.
Når jeg skriver en bok, på et dypt nivå,
tenker Bob Gottlieb og jeg på samme bok.
Så hvis jeg sier til ham i løpet av de sju årene,
som er hvor lenge det tar å skrive bøkene mine...
Hvis jeg sier til ham: 'Jeg skal skrive en hel bok om det stjålne valget, Bob.
Det skulle bare være ett kapittel da vi kom på det'...
spør han sjelden om hvorfor.
Han er bare enig.
Det er uvurderlig for en forfatter å ha noe sånt.
Så ble tre bind til fire bind,
og fire bind blir til fem bind.
Og det er slutten, for ingen av oss vil være her lengre,
hvis vi kommer så langt.
Hva vil det si å skrive en bok i løpet av 50 år?
Det er ikke én bok. Det er fem bøker.
Temaet er alltid Lyndon B. Johnson.
Men emnet i bøkene forandrer seg.
BIND 3, 2002
Master of the Senate handler ikke bare
om hvordan Johnson styrte med jernhånd
og fikk gjort ting som ingen andre kunne ha gjort
eller har klart senere.
Med alle midler. Sikkert mest skurkete midler.
Det er også historien om hvordan senatet fungerte,
fungerer og kan eller ikke kan fungere.
Vi fikk forståelse av hvordan myndighetene fungerer.
Det er en fascinerende presentasjon av USA
og en personlig historie.
Det gjelder alle bøkene hans.
BIND 4, 2012
Også den sist utgitte boken,
om drapet og at han ble president.
Men den handler også om maktovergangen i USA.
Hvordan fungerer det? Og man får se det.
Utkastet til boken...
var dette.
Det var en rekke sider over her.
Det var tre rekker, men jeg er ferdig med dette.
BIND 5, OVERSIKT
Jeg er vel omtrent på en tredjedel.
Jeg tok den ned...
- Du trenger ikke å vite grunnen. - Jeg vil vite det.
Vel...
Uansett, det er delen som er ferdig.
Jeg må tilstå.
Jeg har ikke lest ferdig den forrige, for jeg vil ikke ha en verden
der det ikke er mer Bob Caro å lese.
Jeg vil ha bind fem.
CARO-FAN
Jeg vil ha det. Jeg trenger det. Vær så snill. Fortsett å jobbe.
Jeg er så glad for at han jobber med den neste boken.
Og når han er ferdig, står jeg først i køen.
For jeg skal stå først i køen.
Det viktige er at Robert Caro fullfører arbeidet...
CARO-FAN
livsverket sitt mens vi fortsatt har ham.
Jeg har vært fan siden The Power Broker,
og jeg har lest alle Johnson-bøkene,
og jeg er veldig spent på når du tror du blir ferdig...
med neste bind.
Og jeg håper det blir ti bind til.
Du er den andre som spør om det i dag.
Den første var forleggeren min.
Jeg prøver å glemme hvor mange år hver bok tar.
Det er ikke bra for meg å tenke på det.
Caro jobber så hardt han kan, og han jobber for fullt.
Det er ingen vits å gi ham...
Vi vil ikke gi ham mer press enn han allerede har.
Jeg husker veldig godt
at en redaktør kom ned gangen og spurte meg
mens jeg skrev en av de tidlige Johnson-bøkene:
'Når skal du levere?'
Jeg husker at Bob sa: 'Aldri spør ham om det.'
Det var en setning som betydde mye for meg.
Mens Bob skriver en bok
og jeg ikke bare venter på den,
men er opptatt med mitt eget liv og andre ting jeg jobber med,
er han alltid i bakhodet mitt, fordi... der er han.
Og der er det.
Og jeg vil like gjerne lese bind fem som alle andre.
Jeg har en nesten livslang nysgjerrighet etter Lyndon Johnson
og hva som skjedde med ham og med oss på grunn av ham.
Så jeg venter også,
men å vente er ikke så proaktivt.
Hva gjør du for tiden?
Jeg redigerer. Jeg jobber med en bok av Bill Gates.
Hans første bok på over 20 år. Om miljøet.
Jeg leser og leser.
Mye av det jeg leser har med det jeg skriver å gjøre,
og det har jeg gjort mye av.
Jeg liker ikke å skrive.
Jeg har alltid mislikt det, kjempet imot og aldri trodd at jeg skulle gjøre det.
Likevel har jeg skrevet en masse artikler
for New York Review of Books og The New Yorker
og en dansespalte i 20 år for The New York Observer.
Lange artikler for The New York Times Book Review.
Og du driver Miami City Ballet.
Ja. Hele livet har jeg jobbet med ord.
Ord er alt for meg.
Og dans frigjorde følelsene mine fra ordets tyranni.
Jeg har vært involvert i Miami City Ballet i 19-20 år.
Jeg gjør alt jeg kan for å hjelpe til.
Jobber med program med Lourdes Lopez.
KUNSTNERISK LEDER MIAMI CITY BALLET
Det er en emosjonell bransje.
Man slukker branner hele tiden.
Forlagsbransjen ligner på det.
Så det var en naturlig dynamikk for meg.
Og jeg elsker å gjøre det.
For å gjøre ting bedre...
Å redde ting er den redaksjonelle impulsen.
Jeg skriver bok nå, og han trakk seg,
om livet mitt etter Det hvite hus.
Han ringte og sa: 'Jeg er 89. Jeg kan ikke gjøre dette lenger.
Du kommer ikke til å skrive boka jeg vil at du skal skrive.'
Det er det første jeg har gjort uten ham.
Jeg føler meg som en bortkommen gutt.
- Kan jeg gi deg en klem? - Selvsagt. Så hyggelig.
Så godt å se deg.
Kan du vise meg stedet over kjøleskapet der du legger...?
På kontoret ditt sa du...
- Ja. Hver kveld... - Ja.
Tar jeg det jeg har skrevet...
Du kan stå... Det er her.
Jeg dytter det bare inn.
Det går et par meter bakover.
Og det er fullt av kopier av alt
jeg har skrevet siden vi flyttet til denne leiligheten.
- Alt du har skrevet? - Ja. Kopiene er her oppe.
Hvordan får du plass til alt?
Som du kan se,
blir det snart et stort problem.
Men av og til klatrer jeg opp på en stige og dytter,
og det er alltid plass bak.
Men hvis jeg skriver, er det tre-fire sider per dag.
Hver eneste lille ting.
- Det er alt. - Det er utrolig.
Gir å forske på makt på denne måten
deg mer eller mindre håp for landet vårt?
Godt spørsmål.
Absolutt mer håp,
for man ser at det går an.
Akkurat nå jobber jeg med en del.
'Hvordan var det å være gammel og syk i USA
før Medicare og Medicaid?'
Man må sette seg inn i det, og man tenker:
'Hvordan var det å bli gammel
og vite at du blir syk og ikke har penger?'
PRESIDENTEN LOVPRISER TRUMAN
Plutselig kommer et politisk geni.
Det finnes ikke noe annet ord.
En mann som kan få loven vedtatt
og endre folks liv til det bedre.
Så man føler at, ja, dette kan skje. Det vil skje.
Det flotte ordtaket:
'Universets moralske kurve er lang,
men den bøyer seg mot rettferdighet.'
Jeg tror den bøyer seg mot... Den bøyer seg mot rettferdighet.
Samtidig, på grunn av Vietnam,
har man en grusom følelse,
for det man leser
om hvordan de tar avgjørelsene
om å sende tropper til Vietnam, nesten 600 000 mann.
Alle disse forferdelige tapene.
Den generelle følelsen er: Se hva myndighetene kan gjøre
med makten sin, både på godt og ondt.
Jeg vet ikke om man blir håpefull eller mer bekymret.
Man tenker på krigens grusomhet. 'Slipp løs krigens hunder.'
Så lett det er for stormakter å slippe dem løs.
Så man er mer redd... Ikke redd eller håpefull...
men kjenner ærefrykt for hva myndighetene kan gjøre.
Det er noe utrolig han begynte på.
Og det blir nok ikke lettere å skrive.
Det gjør det ikke. Det er en skremmende oppgave.
Og han har ekte mot.
Men han må også ha sitzfleisch for å bli ferdig.
Det er et vanskelig og ensomt prosjekt.
Men verden blir bedre av det.
Når Bob Gottlieb er på kontoret,
er det en tydelig endring i strømmen hos Knopf.
SJEFSREDAKTØR, KNOPF
Og det er bare Bob.
Så Bob og Robert Caro sammen
i et rom bøyd over en bunke sider
avgir en dunkende elektrisitet.
Hodene deres var tett sammen.
Stemmene deres steg og sank med en viss intensitet.
Det var som å se på noe
i litteraturhistorien som utspilte seg.
Jeg tror ikke det vil gjenta seg.
Det var en spesiell...
Forlagsbransjen har endret seg så mye siden kontrakten ble inngått,
og den har blitt reforhandlet så mange ganger.
Forlagsbransjen lider av de samme problemene som andre bransjer.
Kortsiktig fortjeneste.
Skal de virkelig forplikte seg til dette?
Vil de vente, og vil de støtte det økonomisk?
Jeg tviler på at det kan skje igjen.
Gjør det vanskelig
Så er det lett
Gjør det vanskelig Så behager du
Det er Rodgers og Hart.
Bare den myke måten
Stemmer det?
Kan mislykkes
Hvordan kan du det?
Chet Baker? For da jeg gikk på skole i Paris,
- sendte du en kassett hver uke. - Nettopp.
Med jazz.
- Jeg var en god far. - Ja.
Hvordan er det å være 89?
Jeg har ikke dårlig samvittighet for å være gammel.
Jeg har dårlig samvittighet fordi det betyr
at det går fortere og fortere mot å ikke eksistere.
Det er problemet. Det er ikke å være gammel.
Bob Caro har et annet problem. Han har et svært viktig
prosjekt som må fullføres.
Det er en utrolig prestasjon.
Jeg skulle gjerne hengt fra meg blyanten
på siste side av det siste bindet av Lyndon Johnson-boken.
Men det er i gudenes hender.
Spør du virkelig om når du tror at jeg skal dø?
Når du tror at jeg skal dø.
Jeg foretrekker å ikke svare på det. Du må...
Jeg tror ikke det hjelper å tenke på det.
Jeg vil ikke forhaste meg. Det er lett å forhaste seg.
Man kommer til en del og sier: 'Hvis jeg utelater dette,
vil ingen savne det, for ingen har skrevet om det før.'
Så nå sier du: 'Jeg kan avslutte den fortere,
og jeg kan skrive hver del fortere.
Jeg trenger ikke å skrive dem om så mange ganger.'
Men jeg vil skrive dem om hvis bøkene skal vare.
I vår tid, med vår teknologi,
går ikke bøker tapt.
Så man kan plante et frø
ved å skrive eller redigere en bok,
og den kan vokse og blomstre, falme og dø.
Men den er ikke død, for jeg finner stadig bøker
som ble skrevet for 30, 60 eller 150 år siden,
og som er ekte for meg.
De har fortsatt et liv etter at de er døde.
Du sa at å jobbe med filmen har endret ditt forhold til faren min?
Ja.
Forholdet vårt er bedre enn noensinne.
Det kan være fordi jeg ikke har levert en bok.
Det viktigste litterære verket for meg er Kong Lear.
Jeg ser ofte til det for å sammenligne hva jeg tenker og føler.
På dette tidspunktet er min rolle med Bob
det Cordelia sier om sin rolle med Kong Lear.
Det er å 'elske og tie'.
Det er en god slutt.
- Det er flott. - For jeg redigerer.
Det er det jeg gjør.
Hva er klokka? Ok, 11.25.
Faren min hadde rett i at det var en god slutt.
Jeg ville ikke krangle med ham om det.
Jeg har brukt fem år på filmen.
Bind fem er ikke ferdig,
men de to Bob-ene gikk med på å slippe meg inn i redigeringsrommet.
Med noen begrensninger.
Ser det ut som om jeg er klar for kamp?
Hei, Bob.
Beklager.
Bang! Var det et smell?
Godt å se deg.
- Hvordan har du det? - Veldig bra.
La meg finne en blyant. Og kanskje litt kaffe.
- Begge leter etter en blyant. - Vi leter etter en blyant.
- Hei. Har du en blyant?
Nei.
Jeg elsker det. Nei. Kan jeg...?
- En penn? En tusj? Ok. - Nei, det har vi.
En blyant. Vi finner en.
Kanskje denne veien.
Hvem har en blyant? Vi trenger en blyant.
- Vet du hva? Vi kan gå... - Ja.
Hvis du trenger viskelær, er dette bedre enn det andre.
- Et viskelær. - Ja.
Er en trykkblyant greit? Nei? En vanlig blyant?
- En gul blyant. - Her.
Vi har en gul blyant og...
- Jeg må spisse den først. - Jeg kan spisse den.
Så lenge den fungerer. Jeg vet ikke når den ble brukt sist.
Det er et av talentene dine.
Ok. Vi er klare.
Bob, kan du si hvorfor det er viktig
å ikke ha med lyd i denne delen?
Hvorfor du må slå av lyden?
Det er en privat greie.
Ok, vi slår av mikrofonene.
Undertekst oversatt av: John Friberg