'En av de största frågorna i livet, ur Lyndon Baines Johnsons liv:
Förhållandet mellan medel och ändamål.
Ingen fråga är viktigare än det.'
Jag älskar de böckerna.
Jag vet ingen författare som är så älskad på ett så konstigt, kultigt sätt.
Jag tänker på Robert Caro och när jag läste 'The Power Broker' vid 22 års ålder.
Jag var hypnotiserad.
Det formade säkert mitt synsätt på politik.
LJUS. KAMERA. SMINK. BOK PÅ 1 246 SIDOR.
Den är 46 år gammal, väger nästan två kilo i pocket-
-och är så illa lämpad för internetåldern som nåt kan bli.
Boken är inte ens tillgänglig för digitala läsare, men i vissa kretsar-
-har 'The Power Broker' blivit en stjärna under covid-19-eran.
Det är en merit, ett intyg på-
-att de vet vad de pratar om, för de har åtminstone-
-läst boken, eller åtminstone vetat att de borde ha gjort det.
Han gör ett otroligt jobb med att påminna oss-
-om hur världen är uppbyggd...
LISA LUCAS FÖRLÄGGARE, PANTHEON BOOKS
och hur makt förändrar våra liv.
Om vi förstår oss på makt och vad makt gör-
-med folk som inte har den, kanske vi kan föreställa oss en bättre framtid.
Hej.
- Du har visst redigerat en bok eller två. - Eller tre.
Jag undrar om du kan hitta nån i den här enorma samlingen.
De kommer att finnas överallt. Jag håller fortfarande på.
Bob Gottlieb är en superb redaktör.
Han var en ung stjärna inom förlagsbranschen.
Gottlieb är efterkrigstidens viktigaste amerikanska redaktör och förläggare.
Han var förläggarnas Dumbledore.
Hur många böcker har du redigerat?
En grov gissning är mellan 600 och 700.
600 och 700.
Jag har aldrig haft en viktigare professor i språk och litteratur-
-vad gäller att fånga mänskliga upplevelser och känslor, än Bob Gottlieb.
Han kunde föreställa sig vilken lerklump som helst som en staty-
-och hjälpa en att se det också och mejsla sig fram till en seger.
När jag insåg hur länge han hade jobbat med Caro-
-tänkte jag: 'Kära Gud, om jag bara hade en utskrift av alla deras samtal.'
Min far, Robert Gottlieb, har jobbat med Robert Caro i över 50 år.
De är nu nära att avsluta sitt sista samarbete.
Jag frågade om jag fick filma dem när de jobbade ihop på sin senaste bok.
Båda sa nej.
De sa att arbetet mellan en författare och en redaktör är för privat.
Långsamt har de gett efter.
Lite.
- Är du bekväm? - Jag är så bekväm.
- I mjukisbyxor? - Vill du inte ha dem?
- Ska jag byta om? - Jo, jag älskar mjukisbyxorna.
Okej.
Vi grälade verkligen om att du skulle göra filmen.
Det var inget gräl.
I så fall hade jag inte gjort den.
- Det var ett motstånd. - Det får jag göra.
- Men jag tröttade ut dig. - Det gjorde du. Ditt charmerande leende.
- Gör vi det nu? Är vi igång? - Vi är igång.
Robert Caro var ännu mer motsträvig än min far.
Men till slut gick han med på att prata med mig om deras relation.
Ibland när vi har våra värsta gräl...
måste jag tvinga mig själv att minnas allt han har gjort.
Så Bob Caro är entusiastisk över inspelningen.
- Ja, vilket är toppen. - Det är toppen.
Men han...
Han vägrar att bli intervjuad i samma rum som du.
- Vem kan klandra honom? - Varför tror du att det är så?
Han är Bob Caro. Jag vet inte varför.
Försöker jag förstå hans motiv? Nej.
Mitt jobb är att hjälpa honom med det han vill göra.
De är två New York-killar... Genier, faktiskt.
Som satte arbetet högst.
KATHY HOURIGAN CHEFREDAKTÖR, KNOPF
Båda två bäst på sitt område.
Bob Caro, vår tids största politiska skribent-tänkare.
Bob Gottlieb, sin tids största redaktör, central för vår tids litteratur.
Tror du att du och min far är lika?
Han vill inte tro att han är som jag.
- Har du umgåtts mycket med dem ihop? - Nej.
LYNN NESBIT LITTERÄR AGENT
Jag tror inte att de tillbringar mycket tid ihop om de inte redigerar.
Ibland grälar de, har jag förstått.
Jag har tack och lov aldrig varit i rummet när det har hänt-
-men jag har hört det från var och en av dem.
Nu är de över 80 år och pratar fortfarande tror jag.
DAVID REMNICK CHEFREDAKTÖR, THE NEW YORKER
Om man pressade dem, skulle de nog, trots alla sina gräl-
-tycka en av de största tillfredsställelserna-
-med deras extraordinära karriärer är relationen de har med varandra.
Ni två har arbetat på det här projektet i 40 år.
Hur länge som helst, ja. Han jobbar, jag städar.
Sen grälar vi.
Bob och Bob har två titaniska personligheter.
Det skapar en intressant...
DANIEL MENDELSOHN FÖRFATTARE, KRITIKER
maktutövning.
- Susan, jag kommer strax. - Vi gör en film.
- Hur mår du? Vi gör en film! - Hej, Susan.
- Va? - Herregud, den är så vacker.
Okej.
Jag måste tillbringa större delen av december-
-med att jobba på min Bill Gates-bok.
Min far fyller 90 i år.
Jag behöver en dotter till. Varför har jag bara en?
Och vet du vad?
Om jag hade två döttrar skulle jag ha två svärsöner.
- Det är sant. - Till skillnad från kung Lear, som sa...
Vad sa han?
'Jag ska smyga mig på svärsönerna-
-och döda, döda, döda, döda, döda.'
Det stämmer.
När jag var liten var huset alltid fullt av författarna min far publicerade.
De var en del av vår familj.
Men aldrig Robert Caro, av någon anledning.
Jag träffade inte Caro förrän på min fars 80-årsfest.
Jag hade alltid undrat över den mystiska relationen-
-som var och fortfarande är så central i min fars liv.
50 år, fem böcker, 4 888 sidor, och de är inte klara än.
Jag ville göra den här filmen för att försöka förstå något-
-om dessa män och deras arbete.
Hej, Conan O'Brien.
- Vad är det? - Han vill att du går mot mig.
Och jag var inte den enda som jagade honom.
Underbart. Tack ska ni ha.
Det här är inte din värld, va?
Det är ingen hemlighet, mr Caro, att jag har jagat dig.
Du är min vita val.
Ikväll har jag trängt in dig i ett hörn och du kan inte komma undan.
Ikväll får ingen fråga den här mannen:
'När kommer nästa Lyndon Johnson-bok ut?'
Jag förbjuder den frågan.
Jag pratade med en vän.
Han sa: 'Du ska tala i ett tempel, så du borde använda frasen dayenu.'
Dayenu betyder: 'Det hade räckt.'
Om han bara hade skrivit 'The Power Broker' hade det räckt.
Om han bara hade skrivit 'Path to Power' hade det räckt.
Om han hade skrivit en enda av de här böckerna, dayenu, okej?
Dayenu.
Vi får boken när han är redo, och inte förrän då.
Här har jag...
Varje dag skriver jag ner hur många ord jag skrev den dagen.
- Får vi se? - Det får ni.
Nej, faktiskt inte.
Det finns anteckningar till mig själv, uppmaningar och så där.
Det här har vi hittills.
- Är det den enda kopian? - Nej, jag är en tidningsman.
Så varje gång jag sätter ett papper i skrivmaskinen-
-sätter jag i ett karbonpapper och ett till papper.
Så i slutet av dagen tar jag hem kopian.
Jag har ett utrymme ovanför kylskåpet där jag lägger dem.
Jag måste säga något om hur jag valde din far.
Jag tror att det var 1970.
Jag hade jobbat på boken i sju år och alla sa till mig:
'Ingen kommer att läsa en bok om Robert Moses.'
ROBERT MOSES (1888-1981) NEW YORK-BYGGMÄSTARE
Det var bäst att skaffa en agent.
Jag var från Mellanvästern, hade aldrig hört talas om Robert Moses.
Knappt.
Jag tog hem en stor del av manuskriptet och var helt trollbunden.
Lynn, du är agent för författare och blivande författare.
Vad är din dröm med boken du har?
Min dröm är att den ska nå en viss publik-
-och att den ska förbättra författarens rykte.
Alla författare är olika-
-vilket är ett av de stora glädjeämnena i vår bransch.
Hon sa något snällt om boken och sa att hon ville representera mig.
Hon sa: 'Men du måste berätta en sak.
Varför ser du så orolig ut?'
Jag sa: 'Jag vet inte var jag ska hitta pengarna för att avsluta boken.'
Jag visste att jag hade tre år kvar.
Lynn sa: 'Du kan sluta oroa dig.
Jag kan fixa det genom att lyfta på luren.'
Hon sa: 'Men mitt jobb är att hitta en redaktör som du kan jobba med-
-resten av ditt liv.'
Så hon sa att hon skulle ordna...
fyra luncher veckan därpå med fyra redaktörer-
-som jag nu vet var berömda redaktörer.
Tre redaktörer bjöd mig på lunch på Four Seasons-
-och sa att de kunde göra mig till stjärna-
-vilket jag inte var intresserad av.
Den fjärde var Bob Gottlieb-
-och han åt inte ute, utan vi beställde smörgåsar vid hans skrivbord.
Robert Gottlieb är både VD och chefredaktör-
-för Alfred A. Knopf förlag.
Har du någonsin som förläggare haft erfarenheten av att läsa något-
-och tacka nej av någon anledning-
-och sen har den dykt upp som en stor succé nån annanstans?
- Alla har haft den upplevelsen. - Är det en mardröm?
Nej, inte alls. Om man är förnuftig-
-minns man att man tackade nej för att man inte gillade det-
-och om man hade publicerat den och inte gillat den-
-hade den nog inte blivit en succé.
Jag kan vara filosofisk om det.
Jag kan inte vara filosofisk om böcker-
-som jag har gett ut, och vetat att de är underbara-
-och sen se dem bli icke-succéer.
Som tur är händer inte det hela tiden.
Strax efter att jag gick till Alfred Knopf skickade min vän, agent Lynn Nesbit-
-ett manus till mig-
-som var så här tjockt, bokstavligen:
Det tog inte mer än 15 sidor-
-att veta att det skulle bli ett mästerverk.
Ett ord som jag inte överanvänder.
Han sa något väldigt berömmande om boken.
Han sa: 'Men den behöver bearbetas och det här är vad som måste göras.'
Så jag valde förstås honom.
Redigering är en intelligent och sympatisk reaktion på texten-
-och på vad författaren försöker åstadkomma.
Det är att uttrycka sin reaktion-
-och det fungerar om författaren verkligen förstår-
-att man sympatiserar med det han eller hon gör.
När man försöker förändra något till något det inte är-
-istället för att förbättra det, lurar tragedin.
COLUMBIA JOURNALISTSKOLA
Gör er redo för visdom, den är på väg.
Jag ska prata med er om två saker jag verkligen kan-
-vilket är redigering och publicering. Två vitt skilda saker.
Om ni vill bli bokredaktörer eller strävar efter att bli det-
-kan jag inte lära er det.
Man måste vara läsare.
Försök inte bli redaktör utan att ha varit läsare.
Varför skulle du vilja bli det?
Redigering är när man läser något-
-och får en känsla av: 'Om han gjorde si, om hon gjorde så-
-skulle det bli bättre än vad det är.'
Förlagsverksamhet är i grund och botten väldigt enkelt.
Det är att offentliggöra sin egen entusiasm.
Här är en historia.
Man vet inte vad folk är intresserade av.
Bob Caro är ett perfekt exempel på det.
Någon gång under tidigt 70-tal-
-hade jag skrivit på för boken som senare blev 'The Power Broker'-
-boken om Robert Moses och New York City.
Och även om jag växte upp i New York City-
-och jag är en New York-bo som älskar New York-
-så trodde jag inte att berättelsen om Robert Moses skulle framkalla skratt.
Men eftersom Caro är ett sånt geni på det han gör-
-hyllades den genast som en klassiker.
Föga anade vi att Lyndon Johnson lurade vid horisonten.
Lyndon Johnson tornar fortfarande upp sig-
-för han jobbar nu på volym fem av en biografi i tre volymer.
Och det är en aktuariefråga-
-om huruvida han och jag överlever det här.
Jag är äldre än han, så jag hoppas att han överlever.
Den måste bli färdigställd.
- Så du promenerar här på morgnarna? - Ja, det är en härlig tid.
Man kan tänka. Jag brukade springa, men det kan jag inte längre.
Det var min bästa tid. Jag tänkte verkligen.
De bara kom till mig, de första paragraferna eller så.
Det är intressant.
Härom morgonen såg jag mig omkring-
-och alla andra höll på med nån apparat-
-och jag gick där och tänkte att jag hade tappat kontakten-
-med den moderna tiden.
Jag skriver många utkast, till en viss punkt-
-för hand, sen byter jag till skrivmaskinen.
Det är inget visst...
Jag skriver paragraferna jag tänkte på när jag promenerade i dag.
Men de är inte så bra, så jag slänger dem nog.
Jag ville aldrig skriva en bok bara för att berätta en stor mans historia.
Jag var alltid intresserad av att försöka använda det livet-
-för att visa saker om politisk makt.
Vi lever i en demokrati, så politisk makt-
-ska komma från oss, från valurnan.
Ju mer jag kunde ta reda på om hur politisk makt fungerar-
-inte hur den fungerade i läroböcker, utan hur den verkligen fungerade...
Om jag kunde berätta om det på ett sätt som fick folk att förstå det-
-skulle deras röster bli bättre informerade.
Och förhoppningsvis desto bättre skulle vår demokrati bli.
Redan som liten ville han bli författare.
Han förälskade sig i böcker.
När han var ung ville folk bli författare.
Böcker hade verkligen en inverkan och kunde förändra saker.
INA CARO - FÖRFATTARE OCH FORSKARE, BOB CAROS FRU
Om man inte känner att man kan påverka något-
-skulle man inte lägga ner så mycket tid och arbete på det.
Bob hade en hemsk barndom.
Han fick inte ha musik hemma.
Han fick inte ta hem vänner.
Hans favoritställe var biblioteket och att hämta en bok.
Han tog med boken till Central Park på helgerna-
-och läste där hela dagen för att slippa gå hem.
Du säger att du inte växte upp i ett hus med böcker-
-och att det inte var viktigt för din pappa.
Din mamma blev sjuk när du var liten.
Min mamma blev väldigt sjuk när jag var fem.
På den tiden, om man hade bröstcancer och den kom tillbaka-
-fanns det inte mycket att göra.
Hon dog när jag var 11.
Min far... Han talade engelska. Han kom hit från Polen.
Han lärde sig att skriva engelska genom att kopiera artiklar-
-i 'New York Times'.
Med sina vänner pratade han jiddisch.
Men innan hon dog fick mamma honom att lova att skicka mig-
-till Horace Mann-skolan.
Horace Mann-skolan blev därför centrum för min barndom.
Bob tillbringade så mycket tid han kunde där.
Han ville aldrig komma hem.
De få gånger han tog med nån hem-
-skämdes han verkligen över att hans pappa skrek åt honom.
Det var väldigt svårt för Bob.
Jag träffade Bob på Princeton.
Det var här jag och Ina träffades.
Jag såg Ina dansa förbi med nån kille-
-och jag sa: 'Vi kan väl ta en bild med henne?'
Så jag gick ner, och det var då vi träffades.
Jag var en ung reporter på 'Newsday' som fortfarande skrev korta artiklar.
Vi hade en redaktör, Alan Hathway-
-som hade fördomar mot folk från prestigefyllda universitet.
Jag gick på Princeton och anställdes som ett skämt när han var på semester.
Han gick förbi mitt skrivbord varje dag på väg till kontoret-
-och pratade aldrig med mig.
En dag var jag tvungen att gå igenom en massa mappar från en federal byrå-
-och skrev ett långt PM.
Tidigt nästa morgon ringde hans sekreterare och sa:
'Alan vill träffa dig genast.'
Hela vägen till kontoret trodde jag att jag skulle få sparken.
Han vinkade mig till en stol och sa:
'Jag visste inte att nån från Princeton kunde gå igenom såna mappar.
Från och med nu gör du undersökande arbete.'
Jag har bra savoir faire vid såna här tillfällen.
Det jag sa till honom var: 'Men jag vet inget om undersökande arbete.'
Han tittade på mig under vad jag minns som en väldigt lång tid-
-och sa: 'Kom ihåg en sak: Vänd på varje blad.
Anta aldrig något. Vänd på varje jäkla blad.'
3 PÅ NEWSDAY HEDRADE
Hur kom det sig att du skrev 'The Power Broker'?
Jag blev mer och mer intresserad av politik.
Och jag började känna att det var det jag ville skriva om:
Politisk makt.
Och allt började falla på plats för mig med Robert Moses.
En maktfaktor som byggde mer offentlig infrastruktur-
-än någon annan i USA:s historia-
-och påtvingade sin vilja på guvernörer och borgmästare.
Sån var Robert Moses.
Ingen i historien har byggt som Robert Moses.
Ingen farao av Egypten, ingen kejsare, ingen kung-
-har någonsin byggt på jordens yta-
-i samma skala som den här människan gjorde.
När man flyger över New York och tittar ner-
-är det Moses landskap.
HÖGA FÖRHOPPNINGARNAS BRO
Makt ska man få av att bli vald.
Men här var en man som aldrig blev vald till något.
Han hade mer makt än någon vald.
Han hade mer makt än nån borgmästare eller guvernör-
-mer makt än nån borgmästare och guvernör tillsammans.
Han hade den makten i 44 år.
Så var kom makten ifrån?
Det tog Caro åratal att förstå den-
-och ingen misstänkte att det var ett sätt att få makt och använda den.
Det Caro avslöjade var-
-att Moses hade byggt upp ett enastående imperium-
-och inflytande över staden-
-från denna ovanliga form av myndighet.
STEVEN JOHNSON FÖRFATTARE
Det började med Triborough Bridge Authority.
Det gav honom tillgång till pengarna från vägtullarna.
Myndigheterna behandlades som nåt-
-som sålde obligationer för att få pengar till brobygget-
-samlade in tullavgifter tills de kunde betala av obligationerna-
-och sen gick i konkurs.
Ingen såg att de hade en enorm politisk makt.
Han byggde upp ett enormt imperium i New York City-
-av småslantar.
Det var viktigt att folk läste boken.
Och de skulle inte läsa en bok om Robert Moses-
-om de inte precis i början, i introduktionen-
-fick dem att förstå hur viktig han var-
-och vidden av det han gjorde och hur det påverkar allas liv.
Det är en sak att säga att Robert Moses byggde-
-100 mil motorvägar och genomfartsleder.
Det får ingen att läsa boken. Det är bara statistik.
Då sa jag: 'Jag minns 'Iliaden'.'
Jag jämför mig inte med Homeros-
-men en bra bok kan vara en förebild.
Jag sa: 'Homeros gjorde det genom att räkna upp alla länder.'
Det fanns något riktig mäktigt över det.
Och namnen på fartygen, mäktigt.
Jag sa: 'Jag försöker lista alla de här vägarna.'
Jag sa: 'Det är bättre, men det är inget än.
Vad kan man göra? Kanske något med rytm.'
LANDSKAP AV MOSES
Jag minns dagarna, om inte veckorna, av att försöka lösa det här.
Vilken rytm fungerar för att visa prestationens omfattning?
Vill du börja från början?
'Ingen borgmästare formade New York... Inte ens LaGuardia...
ETHAN HAWKE SKÅDESPELARE, FÖRFATTARE, CARO-FAN
lämnade mer än ett svagt avtryck på den grumliga ytan.
Men Robert Moses formade New York.
Han byggde Major Deegan Expressway, Van Wyk Expressway-
-Sheridan Expressway och Bruckner Expressway.
Han byggde Gowanus Expressway, Prospect Expressway-
-Whitestone Expressway, Clearview Expressway-
-och Throgs Neck Expressway.
Han byggde Cross Bronx Expressway och Brooklyn-Queens Expressway-
-Nassau Expressway, Staten Island Expressway-
-och Long Island Expressway.
Han byggde Harlem River Drive och West Side Highway.'
Jag fick ett års anslag.
På grund av det slutade jag som reporter i tron att jag skulle vara klar om ett år.
Men i slutet av året hade jag knappt börjat.
Ju djupare jag kom i boken, desto mer funderade jag på att sluta.
Självklart tänkte jag mycket på det-
-för vi hade ett litet barn och var panka.
Vi sålde vårt hus på Long Island.
Vi flyttade till en lägenhet i Bronx, som vi hatade.
Men jag kände att det här är något-
-som verkligen måste förklaras.
Som måste upptäckas och förklaras. Det är viktigt att göra det.
Du måste förstå-
-att ingen kunde ha varit mer isolerad än Ina och jag.
Jag menar, vi var i Bronx.
Jag kände några författare-
-för jag hade jobbat i Frederick Lewis Allen-rummet-
-på biblioteket, men jag visste inget om förlag...
eller förlagsvärlden.
När Lynn blev min agent 1970-
-och Bob blev min redaktör förändrades hela mitt liv.
Det finns andra slags landskap, inte bara de som är byggda.
Utgivningslandskapet-
-från 1950-talet fram till i dag, som vi alla lever i-
-är ett landskap som till stor del skapades av Bob Gottlieb.
Det är nog den boken jag förknippas mest med.
Jaså? Varför tror du att det är så?
För att den har varit en sån succé, och så inflytelserikt.
OLIVER YOUNG BARNBARN
Och för att jag är känd för att jag valde det här numret.
- Jaså? Hur...? Varför? - Det var ursprungligen 'Moment 18'.
En annan stor författare skulle ge ut en krigsbok.
- Vad heter den? - 'Mila 18'. Vi kunde inte...
Det här var den första romanen av någon ingen hade hört talas om.
Så vi fick byta nummer. Det var en tragedi.
Jag låg i sängen och oroade mig och tänkte 'Moment 22'.
Jag ringde honom på morgonen och sa: 'Jag vet.
Vi tar 22, det är ännu roligare än 18.'
Och vi övertygade oss själva om att det var roligt, så vi var glada.
Den säljer fortfarande.
MOMENT 22 JOSEPH HELLER
Här är mycket av Doris grejer, först hennes mest kända bok:
'The Golden Notebook'.
Det var den andra av hennes böcker jag gav ut.
Vad handlar den om?
Den handlar om kvinnor.
Feminism, män, livet, universum.
Hon var en fantastisk person och en underbar författare.
Där är Toni Morrison. Vilka av de här har du redigerat?
Alla.
- Alla utom 'Sula', va? - Nej, jag redigerade 'Sula'.
Jaha, du redigerade den.
Det var den första av hennes böcker jag jobbade på.
Du har jobbat med Toni lika länge som med Caro.
Bråkar du lika mycket med henne som med Caro?
Toni och jag läser likadant.
Våra bakgrunder är så olika, men våra läsupplevelser är så lika.
Vi är inte alltid överens, särskilt inte om kommatecknen-
-vi krigade ständigt om dem.
Men...
Jag behöver bara andas ut något så förstår hon.
Hon behöver bara andas ut det, så förstår jag hennes reaktion.
'A Mercy', mycket bra bok, förresten.
'Beloved', så klart. Vilka utgåvor?
Det är en utgåva, här är en till.
Toni minns det med 'Sula'-
-i första stycket i originalmanuset fanns det en katt.
Det hon minns är att jag sa: 'Ingen katt i första stycket.'
Så den katten slets ut ur 'Sula'.
En redaktörer måste vara grym för att vara snäll. Likt en farfar.
Det funkar på samma sätt.
- Jag såg en bild förut. Är det han? - Ja.
Är det sant? Herregud.
Vi var alla unga när vi var unga.
Så är det att vara ung.
Man är ung.
Jag föddes med extra energi.
Jag använde den för att läsa.
Jag använde min energi som läsare-
-för jag gjorde inget fysiskt, som sport.
Vi bodde bara några hus från Central Park, men jag gick aldrig dit.
Min mamma tvingade mig att stå ute-
-på gatan en timme varje dag så att jag fick frisk luft.
Så jag stod bredvid dörrvakten och lekte med min jojo.
Han pratar om sig själv som ett olyckligt barn.
MARIA TUCCI SKÅDESPELERSKA, BOB GOTTLIEBS FRU
De som kände honom i skolan sa att han var bedårande.
Och rar.
Men det var inte så han såg sig själv.
Jag tror inte att han såg sig själv på det sättet, för att hans far inte gjorde det.
Min far var advokat och hette Charles. Han jobbade hela tiden.
Min far var en arg person, och en del av hans ilska riktades mot mig.
Jag var aldrig bra nog.
Men för min mamma var jag perfekt.
Min mamma var lärarinna.
Vi läste morgon, middag och kväll.
Vid middagen satt vi med varsin bok.
Jag gick på Columbia i New York-
-sen gick jag på Cambridge i England i ett par år.
När jag var 21 var jag gift och vi fick en son.
De följande åren var jag lycklig på ytan men under ytan var jag olycklig.
1958 började jag med freudiansk analys-
-fyra dagar i veckan på soffan i åtta år.
Jag ville inte bli lika arg som min far-
-men jag kände hur jag drev i den riktningen.
- Fungerade det? - Fungerade psykoanalysen?
Säg det du.
Ja, den gjorde en enorm skillnad i mitt liv.
Under de åtta åren av analys hände olika saker-
-som att min mamma dog.
Året då jag låg på rygg och bara grät.
Under den tiden skilde jag mig.
Jag träffade och förlovade mig med din mamma.
En ödesdiger gest.
Jag träffade Bob första gången när min far-
-som skulle publiceras av Simon & Schuster-
-tog mig till kontoret för att träffa Bob Gottlieb.
Hon framträdde på Broadway i den berömda, hemska pjäsen 'The Deputy'.
Hon var otroligt vacker och begåvad.
Så fort jag träffade honom sa han: 'Jag är skadat gods.'
Han sa: 'Jag är dålig med barn och hundar.'
Det första jag tänkte var: 'Vi ska skaffa hund-
-och vi ska ha barn.'
Hur hamnade du i förlagsbranschen?
Jag var en nördig kille efter college-
-och jag hade läst mer än någon annan i världen.
Ingen tittade ens på mig, än mindre anställde mig-
-för jag var en sjabbig, arrogant person.
Till slut träffade jag en arbetsförmedlare-
-och hon gillade mig, vilket ingen tidigare hade gjort.
Hon sa: 'Du kan bara jobba på Simon & Schuster.'
Jag kom in på fredagen för ett möte med Jack Goodman.
Han sa: 'Skriv ett brev till mig-
-och berätta varför du vill jobba i förlagsbranschen.'
Och det förolämpade mig verkligen.
Så jag gick hem, det var en fredag, och jag skrev:
'Mr Goodman, ni vill veta varför jag vill jobba i förlagsbranschen.
Det är omöjligt-
-eftersom det aldrig har slagit mig att jobba med något annat.'
Jag la det i ett kuvert och lämnade det i receptionen.
Det var en lögn-
-för det hade aldrig slagit mig att jag kunde bli nåt annat än en läsare.
Jag började 1955 och tjänade 75 dollar i veckan.
Det var bortom mina vildaste drömmar.
Jag hade varit där i två dagar och älskade det.
Det var perfekt för mig.
Inom ett par år redigerade jag böcker, och snart redigerade jag många böcker.
Jag var alltid väldigt säker på mig själv.
Jag tvivlade aldrig på mitt redaktionella omdöme.
Jag tvivlade på allt annat, men inte det.
Jag visste att jag var bättre på att läsa än nån annan.
Och tiden har inte motbevisat mig.
Inte för att jag inte har gjort hundra misstag-
-men det är en annan historia.
Ända sen början, när en författare eller agent har gett mig ett manus-
-har jag läst det över natten och återkommit nästa dag-
-eller i värsta fall över helgen.
För mig var det djurplågeri att inte göra det.
Men jag kunde inte vänta.
Det var inte av ädelmod, även om jag har det.
Det var av nyfikenhet.
Vad har hon gjort? Hur funkar det?
Varför ha den på nattduksbordet och inte läsa den på tre veckor?
Den måste läsas ändå, varför inte läsa den direkt?
Jag tror att det uppmuntrade folk att skicka saker till mig-
-och det var bra för mina författare.
1968 lämnade jag Simon & Schuster, där jag var chefredaktör-
-och gick till Knopf.
Han kom in som en cyklon, som en tornado, och förändrade allt.
Som chef för Knopf såg han allt.
En av hans regler var att om varje detalj blev rätt-
-får man den bästa boken.
Man vet inte vad som säljer en bok. Är det omslaget? Är det sammanfattningen?
Absolut hur boken är redigerad.
Man måste få allt rätt, varje detalj.
Jag lärde mig allt om publicering av honom.
REDIGERAD AV BOB GOTTLIEB
Vikten av författaren-
-och hur vi representerar och förespråkar författaren.
Vi står alltid upp för författaren-
-för författaren är där ute ensam.
Och vi är bara här tack vare författarna.
På Knopf var jag chefredaktör-
-och redaktör för 20-30 böcker om året.
Hemma hade jag en skådespelerska till fru...
och barn, inklusive dig.
Medan jag i mitt andra liv-
-hjälpte till att driva New Yorks stadsbalett-
-för George Balanchine och hans partner, Lincoln Kirstein-
-slutade det med att jag programmerade säsongens baletter-
-övervakade all marknadsföring.
Jag älskade det. Det var den andra sidan av mitt liv.
Och jag läste.
Men jag gjorde inget annat.
Jag gick inte på bio.
Jag gjorde inget annat än det jag valde att göra.
Så det fanns tillräckligt med energi. Jag kände aldrig att jag halkade efter.
Och jag är snabb.
Redaktörer måste komma ihåg att det är ett servicejobb.
Det är inte din bok.
Det är olika från författare till författare.
Ibland är det ett känslomässigt förhållande-
-eftersom en överföring sker, som i psykoanalys.
Och författaren behöver redigeraren-
-av känslomässiga eller psykiska skäl, och det blir en del av förhållandet.
Det är inte avsiktligt. Det händer.
Andra, nej.
Vissa författare behöver hjälp med handlingen.
De behöver nån som säger: 'Karaktären funkar inte.
Den här situationen känns inte sann. Det här är varför.'
Det är en sorts redigering.
Andra får man bara säga 'semikolon' till.
Då erbjuder man det.
Man lär sig vad som kan vara till hjälp.
Men det komplicerade är att man måste sakna ego.
Men du kanske har märkt att jag inte är det.
Så man behöver ett starkt ego-
-för det måste finnas-
-en balans i styrka.
Om man inte är stark nog att ge författaren det han behöver-
-vilket är ens sanna åsikt-
-utan man håller tillbaka och är nervös-
-kommer det inte att fungera, för man ger dem inte det nödvändiga.
Det måste finnas jämlikhet.
Jag tror att det var 1970.
Allt han brydde sig om i vårt första samtal var interpunktion-
-vilket vi har pratat om i 45 år.
Så vi började jobba på det-
-och det var tydligt att det behövde skäras ner, kondenseras-
-eller vilket artigt ord man än vill använda.
Inte för att det var för mycket att läsa, utan att det inte gick att publicera så.
Det fick inte plats i en bok.
Bokryggen kunde bara-
-fysiskt hålla så många sidor som det blev-
-annars hade den fallit isär.
Jag frågade honom om att göra två volymer-
och han sa: 'Jag kanske kan få folk intresserade av Robert Moses en gång.
Jag kan aldrig få dem intresserade två gånger.'
Och jag höll med helt och hållet.
Jag trodde inte att boken skulle sälja så bra.
Vi var tvungna att få ner den till en viss längd-
-vilket betydde att vi fick skära ner 1 050 000 ord till 700 000 ord.
Fick de plocka bort 350 000 ord?
Herregud.
De flesta böcker ligger på en sjundedel av det.
Många böcker rymmer under 100 000 ord.
Materialet var underbart, så det var svårt att släppa det.
Det är inte en vanlig situation där man som redaktör tänker:
'Herregud. Det här är tråkigt. Det är för mycket av det här.
Vi måste ta bort lite av det här. Det här är repetitivt.'
Problemet här var att jag inte ville ta bort det här materialet heller-
-men det måste bort.
Så...
Bob gick med på det i teorin, och sen började vi jobba.
Jag gav honom mina förslag, och vi diskuterade fram och tillbaka.
Han hade ett helt förlag att driva-
-men jag kom dit på morgonen runt kl. 10.00-
-och han stängde dörren till sitt kontor varje dag-
-och vi jobbade tre eller fyra timmar om dagen.
Jag minns när han öppnade dörren-
-stod det ibland en rad redaktörer i korridoren-
-som väntade på hans beslut.
Men under den tiden koncentrerade vi oss-
-med en sorts vildsinthet-
-på hur boken skulle redigeras.
Hela sidan bort
måste bort
Jag har alltid känt att om en icke-skönlitterär bok ska lyckas-
-måste nivån på prosan, berättelsen, rytmen, etcetera-
-scenernas miljö, vara på samma nivå-
-som ett storslaget skönlitterärt verk som lyckas.
Väldigt få redaktörer...
och inte så många facklitterära författare, känner så.
Så många av dem verkar känna att allt som spelar roll är att få ner fakta.
Och din far, Bob Gottlieb-
-brydde sig lika mycket om skrivandet som jag.
Han är nog den enda jag har träffat som brydde sig så mycket om skrivandet.
Det betyder inte att vi var överens om skrivandet.
Och speciellt i... Mycket av det handlade om semikolon.
Han tycker att jag använder för många semikolon.
Det fina med Bob är också det som gör honom galen.
Allt är av yttersta vikt.
Bokens första kapitel och ett semikolon.
De är lika viktiga.
Och han kan vara lika bestämd, stark, känslosam-
-och irrationell när det gäller allt.
Jag är likadan. Genom sig själv känner man andra.
För jag tycker också att ett semikolon är värt ett inbördeskrig.
Ett semikolon har en särskild funktion.
Ett semikolon är inte lika mycket ett stopp som en punkt. Det är ett stopp.
Men det är mer ett stopp än ett komma-
-vilket bara är något man... Ett litet stopp.
Det fyller en speciell funktion.
Han säger att du har en helt annan uppfattning om semikolon än han.
Jag är redaktör. Han är bara författare.
Varför slåss två män om ett semikolon?
MARY NORRIS THE NEW YORKERS KOMMA-DROTTNING
Det missbrukas. Ofta.
Men varför är semikolon ett förvirrande skiljetecken?
För att det är...
Jag vet hur jag använder det.
Det vill säga att man har två meningar-
-som har en kausal relation-
-och de är bättre förenade än inte förenade.
Semikolon förlänger en mening hur man än ser på det.
COLM TÓIBÍN FÖRFATTARE
Det ger författaren tillåtelse att skriva en till nästan lika lång mening.
Konstigt nog, även om vi inte vet att vi gör det, läser vi med andedräkten.
Man rör sig neråt-
-och ett semikolon ser inte ut som ett stopp-
-på samma sätt som en punkt med stor bokstav.
Funderar du ofta på dem?
Om ett streck eller en punkt kan göra nåt mer?
Det finns ett semikolon-
-ett av Robert Caros semikolon i hans memoarer:
'På den tiden flög jag konstant fram och tillbaka-
-mellan Austin och Washington.
Tidningar dör inte; folk gör det.'
Mycket handlar om spänning. Du vet?
Man vet att nåt är på gång när man ser semikolonet.
Jag tänkte inte ge upp, för det var min bok.
Det var mina skiljetecken.
Bob gav sig inte, för han tyckte att jag hade fel.
Han tyckte att han hade rätt.
Så det var mycket smygande ut ur rummen.
Han var chefredaktör-
-så han kunde alltid gå in i ett annat rum-
-och ha ett möte med någon om deras...
Något att göra med en av deras böcker, eller deras kontrakt eller något.
Jag hade ingenstans att gå, jag kunde bara gå på toa.
Jag tillbringade mycket tid på toaletten på Knopf.
Men det var många riktiga gräl.
Jag är en snabb klippare och arbetare.
Men den övergripande processen, och att arbeta med honom tog ett år-
-vilket förmodligen är tio månader längre än någon annan bok-
-eller de flesta andra böcker jag har gjort.
Och vi skar ner det till vad det nu är, 1 700 sidor, jag minns inte ens.
Det var svårt att få plats med allt i en volym.
Det fanns stunder då jag inte var säker på att vi kunde.
När jag ser tillbaka på det var det svårt.
När jag ser tillbaka på mitt liv tror jag inte att nåt var svårare än det.
Som du vet är boken en succé.
Men när man läser boken vill man inte ha mindre, man vill ha mer.
Det indikerar en underbar bok.
Men det tog honom sju år.
Han är flitig, milt uttryck.
Det är en egenskap jag hedrar och beundrar mer än nån annan.
För alla kan vara bedårande, men inte alla kan vara flitiga.
Med resultat.
9. EN DRÖM
Caro gör ett fantastiskt jobb i det här kapitlet om Jones Beach-
-där han har ett helt avsnitt om-
-de geologiska krafter som skapade Long Island.
Han börjar med glaciärer.
Han går tillbaka tusentals år och berättar hur allt började.
Sen börjar han prata om samhällena-
-som bildades på Long Island, vilket är avgörande för historien.
Så man har både rika människor-
-i Fitzgerald, 'Gatsby' och North Shore-
-men även i fiskarsamhällena längs South Shore.
Man lär sig samhällenas sociologiska historia-
-vad de betydde och var de låg geografiskt på ön.
Sen har vi teknologisk historia.
Han introducerar idén om att bilen utvecklas.
Plötsligt kör folk. Det är tidigt 20-tal.
Folk har egna bilar och är fast i stan.
De kan inte ta sig till stranden.
Och mitt i allt det har vi Robert Moses själv-
-som har hyrt en båt-
-och åkt ut till övergivna, vackra vita sandstränder-
-och drömmer om en park.
Kapitlet heter faktiskt 'En dröm'.
Det blir Moses första stora projekt.
Han bygger brovägen.
Han räknar ut hur Southern State Highway ska gå genom Long Island-
-och bygger den här stranden, som än i dag är-
-en strand som verkligen tillhör New Yorks invånare.
Man vet inte vad man ska tycka om Moses.
Moses som idealist.
Moses som någon som verkligen tror på stadsmiljön och att förbättra den.
Och när man går vidare-
-där han intervjuar folk i ett samhälle-
-som en av motorvägarna gick igenom.
Den gick igenom så häftigt och kraftfullt, utan nåd.
Samhället slets sönder.
Han ville hitta kvinnan som försökte stoppa det-
-och intervjua henne om hennes liv-
-om hur det såg ut här innan motorvägen kom.
I Moses-boken börjar han med två saker-
-men sen dyker en tredje upp, nämligen att Moses förändras.
Makten förändrar Moses.
Och att idealismen nu förgiftas-
-av en egensinnighet och en oförmåga att lyssna.
Så karaktären hårdnar.
Jag trodde att mina böcker skulle handla om hur makt fungerar-
-förklaringar till hur makt fungerar.
När jag gjorde 'The Power Broker'-
-insåg jag att mina böcker måste handla om något mer, något utöver det.
De måste handla om effekten av makt på de maktlösa.
Hur den påverkade folk på gott och ont.
Jag gjorde 522 intervjuer för boken.
Jag försökte visa motorvägarnas mänskliga pris.
Man gick in i byggnader...
Jag minns en lägenhet-
-där jag knackade på och det var fyra eller fem små barn som sprang runt.
Vad jag än frågade mamman-
-sa hon: 'Jag måste få mina barn härifrån.'
Det var det enda jag hörde: 'Jag måste få mina barn härifrån.'
När du skrev boken för så många år sen-
-missade du ingenting, det funkar fortfarande.
Så mycket passerar bäst-före-datumet, efter 20 år typ: 'Glömde kvinnorna.'
Eller: 'Oj, det var lite rasistiskt.'
Men det finns inget sånt, bara en äkta kärlek för människor-
-och en inblick i hur folk behandlas-
-vare sig det är kvinnor, färgade, fattiga, eller vem som helst.
Den som marginaliseras får utrymme.
Precis utanför dörren till byggnaden vi sitter i-
-ligger Bruckner Expressway.
När jag läste kapitlet 'One Mile' var det väldigt tydligt.
Det här var människor som påverkades...
MAJORA CARTER FASTIGHETSUTVECKLARE
av byggandet av en motorväg. Det innebar att deras livsstil förstördes.
Det skulle aldrig bli sig likt igen.
Det som slog mig mest var att det fanns en väg-
-som kunde ha använts för att undvika stora skador-
-på folks hem och verksamheter.
Men istället, bara för att Robert Moses hade en vän som ägde en av fastigheterna-
-sa han: 'Vi undviker din lilla fastighet-
-men vi förstör alla andras för att skydda din.'
Jag minns att jag läste det och tänkte:
'Det är en av de sjukaste sakerna-
-jag någonsin hört talas om i hela mitt liv.'
Att veta att det hände i stadsdelen där jag föddes-
-och att arbetet vi gör just nu-
-är att försöka skapa förändringar där skadorna skedde.
Bob Caros arbete och förståelse-
-för hur folk påverkades går bortom empati.
Det var ett djupt stöd.
Det fanns läkande, styrka och kraft i det.
Det var inte bara: 'Jag känner för dig.' Det var mer: 'Använd det här.'
Jag tycker verkligen att boken var ett vapen för arbetet vi gör.
BEACON-GYMNASIET
Ett intressant ämne i boken är att när han får den makten-
-kände han att han behövde fortsätta samla på sig den makten.
Det här är USA:s historia under 1900-talet.
Moses tror att han kan rättfärdigas av historien-
-att hans verk kommer att bestå och välsignas av generationer ännu ej födda.'
- Så det är ni. - Ja.
'Han kanske har rätt.
Det är omöjligt att säga att New York hade varit en bättre stad-
-utan Robert Moses.
Det enda man kan säga är att det hade varit en annan stad.
Ja.
- Så 'The Power Broker' kom ut. - Ja.
- Var det en omedelbar succé? - Tja, du vet, det...
Ja.
Det var det faktiskt.
Alla i etablissemanget... Borgmästare Wagner var rasande på mig.
Guvernör Rockefeller var rasande.
Moses skrev de här historierna...
'New York Times' skrev i princip allt som Robert Moses sa som fakta.
Jag läste rubriker som 'Caro, giftorm'.
Det var inom citationstecken. 'Caro, giftorm', komma, 'Moses sa'.
En dag ringde Ina och sa: 'Du vann Pulitzerpriset.'
Jag har aldrig gillat såna saker.
Hon blev arg på mig och sa: 'Varför är du inte glad?'
Den började sälja.
Och försäljningen verkar aldrig ta slut...
41:A UPPLAGAN AV 'POWER BROKER'
den har fortsatt i 50 år.
Nästan lika länge som Robert Moses hade makten.
The Power Broker var ute och frågan var vad han skulle skriva härnäst.
Jag står inte ut med att göra om nåt som jag har gjort förut.
Jag står inte ut.
För att få ihop pengar till 'The Power Broker'-
-skrev jag på ett kontrakt för två böcker.
En biografi om Robert Moses och en biografi om Fiorello LaGuardia.
Efter 'The Power Broker' började jag med LaGuardia...
FIORELLO LA GUARDIA BORGMÄSTARE, NEW YORK CITY 1934-1945
och tänkte: 'Jag hatar det här.
Jag har redan skrivit om det. Det är New York. Jag har redan gjort det.'
I 'The Power Broker' försökte jag visa urban politisk makt.
Nu ville jag visa nationell politisk makt.
Jag tänkte att jag kunde göra det genom Lyndon Johnson.
Det är honom man kan göra det med.
Men ingen lät mig slippa LaGuardia-kontraktet.
Din far ringde och sa:
'Jag vill prata med dig om en sak.'
Jag tror att han sa: 'Jag vill att du lyssnar på mig.
Tappa inte humöret förrän jag är klar.'
Så jag kom in och han sa:
'Jag vet att du är engagerad i LaGuardia-biografin.'
Jag sa: 'LaGuardia är en fascinerande figur-
-men jag tycker inte att det här är ett tillräckligt stort ämne.
Det du är intresserad av är makt.'
Och ur min mun kom dessa ord-
-som jag inte hade tänkt på tidigare. Det är så jag arbetar.
'Personen du borde skriva om är Lyndon Johnson-
-för han exemplifierar maktanvändning mer än någon annan i vår tid.'
Bob hade kommit in för att säga:
'Personen jag borde skriva om är Lyndon Johnson.
Men det finns ett problem. Det är en gigantisk story.'
Jag sa: 'Men jag vill göra det i volymer-
-för jag vill aldrig mer klippa bort något som vi tycker ska vara med.'
Och han höll med direkt, som jag minns det.
Så...
vi tittade på varandra med en förmodan, och det var klart.
Han sa: 'Hur ska jag ha råd? Det kommer att ta mig... Vem vet?'
Vi tänkte oss tre volymer.
'Och vad ska jag leva på?'
Jag sa: 'Det är inte ditt problem. Lynn och jag löser det.'
När vi gav oss in i det här projektet-
-hade vi ingen aning om att vi skulle hålla på med det hela livet.
Folk frågar mig alltid varför jag valde Robert Moses och Lyndon Johnson-
-att skriva om.
Från första gången jag tänkte på biografier-
-såg jag dem som ett sätt att belysa tiden för männen jag skrev om-
-och de krafter som formade den tiden-
-särskilt den politiska makten.
Administrationen i dag-
-förklarar krig mot fattigdomen i USA.
Varje gång en fattig ungdom får gå på college-
-tack vare Lyndon Johnsons samhällsprogram-
-är det ett exempel på politisk makt.
VI MARSCHERAR MED SELMA!
Varje gång en svart man eller kvinna kan gå in i ett valbås-
-tack vare Lyndon Johnsons rösträttslag-
-är det ett än mer betydande exempel på politisk makt.
Det är tyvärr även faktumet att en ung man-
-tiotusentals unga män-
-dör en onödig död i ett meningslöst krig i Vietnam.
Caro visste precis hur han skulle komma åt Johnson-
-i den utsträckning som en människa kan.
Vad var så speciellt med den här mannen?
Positivt och negativt.
Hur kan en kille med så mycket självförtroende i senaten-
-och förmågan att få igenom denna smärtsamt svåra medborgarrättslag-
-vara så osäker och så orolig över att verka svag...
att han var tvungen att gå fram på tå mot katastrofen i Vietnam?
Caro försöker hitta ett sätt att svara på sådana frågor-
-på ett sätt som inte avhumaniserar ämnet han skriver om.
Så...
Jag tror att han tror att det är viktigt i demokrati.
Det är viktigt att se bristfälliga människor med stora ambitioner-
-och personliga ambitioner, vilka kanske är simpla...
men som om allt fungerar-
-producerar bättre resultat för fler människor-
-än under något annat system i världen.
Det är många som inte håller med.
Demokratin har varit i underläge de senaste åren.
Det viktiga för mig med Caros arbete-
-är att folk får se historier om-
-hängivna, drömmande, bristfälliga människor-
-som har listat ut hur man nyttjar demokrati tillräckligt väl-
-för att folk ska ha det bättre när de slutar än när de började.
Lyndon Johnson gav mig ett problem som jag inte hade haft med Moses.
Jag växte upp i New York. Jag var en New York-pojke.
Jag kände till Robert Moses värld.
Jag kände inte till världen där Lyndon Johnson växte upp:
Världen i Texas Hill Country.
Folket i Hill Country är väldigt olika folket i New York.
Det finns något hedervärt över dem.
Och de ljuger inte.
Men de kände också att det var fel att säga något dåligt-
-om en amerikansk president.
Så jag kände att det de berättade inte var de riktiga historierna.
Jag förstod inte deras seder, deras värderingar-
-som var så olika mina.
Jag sa till Ina: 'Jag förstår mig inte på dem.
Därför förstår jag mig inte på Lyndon Johnson.
Vi måste flytta till Hill Country och bo där ett tag.'
Ina sa: 'Kan du inte skriva en biografi om Napoleon?'
- Ser du husen där borta? - Är det dit vi ska?
- Ja. - Okej, då går vi.
- Är du inte glad att du kom? - Absolut.
Det var länge sen.
CARO LEVDE PRAKTISKT TAGET HANS LIV
Han besöker inte Hill Country i Texas.
Han flyttade dit.
Han flyttar dit! Vem gör så?
Vem gör så?
Att bo i Hill Country i Texas i tre år-
-är inte naturligt för trevliga små judiska pojkar från New York.
Men att åka till Texas var viktigt.
Lyndon Johnson växte upp i ett sånt här hus-
-men det var mindre och mer förfallet.
När jag först kom hit när jag började skriva böckerna-
-1976 eller 1977-
-var det kvinnor och män-
-som levde i nästan otrolig-
-ensamhet och ödslighet.
När jag gick på gymnasiet-
-bestämde jag mig för att antingen bli dansare eller forskare.
Och det var ett mirakel-
-att Bob bad mig göra lite efterforskningar åt honom.
Kändes det som en stor uppoffring att komma hit?
Herregud, nej! Det var spännande.
Det var så olikt allt i New York. Det är en helt annan värld.
Vi lärde oss något nytt varje dag.
- Hej, mr Caro. - Bob Caro.
Trevligt att träffas. Susie Corlette.
- Trevligt att träffas. - Ja, sir.
Tack för att du gör dig besväret.
Visst, inga problem. När som helst.
Vad hemligheten än var bakom Lyndon Johnsons-
-väldigt ovanliga personlighet-
-måste det komma från barndomen-
-och den hemska relationen han hade med sin far.
De har inte matbordet som det brukade vara.
Vi är i huset som familjen Johnson flyttade till.
Det kallas barndomshemmet. Det var ett olyckligt hus.
Faderns hälsa hade försämrats av hans misslyckande.
Det fanns inga pengar i huset.
Det fanns ofta ingen mat i huset eftersom mamman ofta var sjuk.
Så hans barndom var olycklig.
Jag ville återskapa det för att förstå det.
Sam Houston-Johnson var Lyndon Johnsons yngre bror.
Lyndon och han stod varandra nära.
Sam drack mycket.
Han var en skrytsam person-
-full av övermod och överdrifter.
Det var min åsikt att överdrifterna ofta övergick i osanningar.
Jag bestämde mig för att inte prata med honom mer.
Efter ungefär ett år-
-fick jag höra att han hade opererats för cancer-
-och att han hade slutat dricka.
En dag gick jag längs en gata i Johnson City-
-och såg Sam Houston Johnson komma emot mig.
Vi tog en kopp kaffe.
Mannen som satt bredvid mig vid disken-
-var en helt annan man än den hade varit ett år tidigare.
Han var väldigt tystlåten. Jag bestämde mig för att försöka prata med honom igen.
Jag kom på ett sätt att få Sam Houston Johnson-
-att minnas det så gott han kunde.
I matsalen hade Johnsons ett långt plankbord.
Pappan satt i en stor stol i ena änden-
-mamman i en hög stol i andra änden.
Lyndon och hans bror satt på ena sidan av bordet-
-och de tre systrarna satt på den andra.
Jag fick tillstånd att ta in honom i huset.
Vi var ensamma i huset.
Jag bad honom att sätta sig på den plats han alltid haft-
-mellan sin far och Lyndon när han var en liten pojke.
Jag satte mig bakom honom-
-för jag ville att han skulle vara ensam med sina minnen.
Det var intressant för vi satt där-
-runt middagstid, så skuggorna som kommer in i rummet från solen-
-var samma skuggor som måste ha kommit in i rummet vid middagstid.
Och jag sa till honom:
'Sam Houston, berätta om din far och Lyndon-
-och vad de sa till varandra vid bordet.'
Och i början gick det väldigt långsamt.
Men efter ett tag, när han började prata med mig, Lizzie, försvann det.
Och plötsligt var han tillbaka vid middagsbordet, som jag hade hoppats.
Han skrek: 'Lyndon, du är misslyckad. Du kommer alltid att vara misslyckad.
Du är inte collegematerial.'
Lyndon: 'Och vad är du? Du är bussinspektör!
Det är vad du har varit!'
Och han fortsatte. Och jag sa till honom:
'Sam Houston, jag vill att du berättar de underbara anekdoterna-
-som alla andra har berättat om Lyndon Johnsons uppväxt-
-som du berättade, men berätta mer detaljer den här gången.
Det glömmer jag aldrig.
Det var en lång paus som jag inte ville bryta.
Till slut sa han: 'Jag kan inte.'
Jag sa: 'Varför inte?'
Han sa: 'För att de aldrig hände.'
Sen började han berätta en helt annan historia-
-om Lyndon Johnsons ungdom som för mig var-
-gripande och hemsk på ett sätt-
-men den avslöjade också hur Lyndon Johnson blev-
-den här ovanliga personen som blev USA:s president.
När jag var ung var fattigdom så vanligt att vi inte visste vad det hette.
Utbildning var nåt man fick kämpa för.
Och vatten var livet självt.
Och nu är jag presidenten.
Det är nu min chans-
-att hjälpa varje barn att få en utbildning.
Att hjälpa varje svart och varje amerikansk medborgare-
-att få en jämlik möjlighet.
Hur får man läsaren att känna hur desperat en man är?
Inte bara läsa det, utan känna det, se det och känna det själv.
Känna Lyndon Johnsons desperation.
Jag skrev på ett indexkort-
-och tejpade fast det på lampan framför mig:
'Finns det desperation på den här sidan?'
Jag vet inte hur många dagar-
-kortet satt där.
Det enda viktiga är vad som står på den här sidan.
LYNDON BAINES JOHNSON FÖDELSEPLATS
När man börjar läsa Johnsons biografi-
-och får hela historien om... Inte ens familjen Johnson-
-utan hela historien om de människor-
-som har bott i den här delen av Texas.
Man kan säga... En annan levnadstecknare hade sagt:
'Johnson formades av sin strävsamma barndom-
-i Texas Hill Country.'
Men att ge en 150 sidor där man-
-när man äntligen kommer till Johnson och hans barndom-
-känner att man själv har gått igenom det.
Med Johnson-böckerna har vi haft riktiga bråk-
-om delar som han ville klippa bort.
Som en del om gräset i Hill Country.
Han skrev något förolämpande i marginalen.
Det var en enorm strid.
Argsint. Det var en argsint strid.
Om han känner att jag pressade honom att reducera materialet-
-så var det inte för att jag inte tyckte att det var värdefullt.
Det är nog för att jag kände att det var lite oproportionerligt.
Det var inte så att jag försökte slita ut hans blödande hjärta ur bröstet-
-eller ur hans bok.
Men jag tänkte inte gå med på det.
- Hur länge pågick det? - Den striden?
Det var inte en dag.
Och många arga saker sades.
Jag letar efter ett adjektiv.
Jag gör en hel sida full av adjektiv.
Det finns ett mot juste.
Det finns ett bästa ord.
Och det är mitt jobb att försöka hitta det bästa ordet.
SOM TORNAR UPP SIG SÅ STORT
Han är en ordmålare. Han målar med ord.
Du sa att det irriterar dig att han använder ordet 'tornar'.
Jag har inget emot det ordet.
Jag uppskattar ordet 'tornar'-
-men inte när det används X antal gånger på Y antal sidor.
För då tornar ordet upp sig för ofta.
Varför tror du att han använder det ordet så ofta?
Det är ett dramatiskt ord, och han gillar dramatiska ord-
-och han använder dem väl.
Men om han använder dem för mycket eller upprepar dem för mycket-
-ser det inte bra ut.
Bob vill alltid försäkra sig om att läsaren verkligen förstår.
Och jag har kanske mer tro på läsaren-
-för det är vad jag är, en läsare.
Jag fattar.
För dem är det viktiga vad som står på sidan.
Ord spelar roll. Stämningen spelar roll. Paragrafer spelar roll.
Platskänsla spelar roll. Rytm spelar roll.
Komman spelar roll. Semikolon spelar roll. Och bråken fortsätter.
Men vad bråken handlar om...
Det handlar om vad som står på pappret-
-för båda vill ha den bästa möjliga boken. Det vill de båda.
Och de vill det för varandra.
VOLYM 1, 1982
BERÄTTELSEN OM EN PRESIDENT
JOHNSON-BOKEN ÄR VÄRD VARJE SIDA
LBJ: LIVSLÅNG HUNGER EFTER MAKT
LBJ: S VÄG TILL MAKTEN: AVSLÖJANDE BIOGRAFI
BÄSTSÄLJARE
KNOPFS ORDFÖRANDE EFTERTRÄDER SHAWN SOM REDAKTÖR
Dagen efter att han lämnade Knopf för 'The New Yorker'-
-ringde min telefon hela dagen-
-med olika förlagschefer som ville bjuda mig på middag på Rao's.
Och mitt i allt det här ringde din far mig och sa:
'Om du stannar på Knopf lovar jag att redigera din bok två gånger.
En gång som följetong och en gång som bok.'
Och alla sa till mig: 'Han kommer aldrig att kunna göra det.
Han kanske har för avsikt att göra det, men jobbet på 'The New Yorker'-
-det är en veckotidning-
-och han har inte tid att redigera den som bok.'
Jag tänkte att om han säger att han ska göra det, så gör han det.
LYNDON JOHNSONS MEDKÄNSLA
Jag växte upp med 'The New Yorker'.
Som alla professionella medelklassbarn i en familj som min på 40-talet-
-var 'The New Yorker' som Bibeln.
Den kom varje vecka som en del av interpunktionen i våra liv.
Till min förvåning, men inte totala överraskning-
-blev jag redaktör för 'The New Yorker'.
En tidning.
Materialet i den förändras, men processen är densamma.
Mitt jobb var att mata den.
Att säga 'ja' till det, 'nej' till det. 'Vi testar den här nya författaren.'
När han tog över 'The New Yorker' blev det kalabalik-
-och han gjorde 'The New Yorker' bättre än på länge.
Delvis genom att lätta på restriktionerna som hade stelnat.
Sakerna man fick och inte fick skriva om.
Här har vi en person som å ena sidan-
-ska representera fin litteratur-
-och ändå verkligen älskar popkultur i alla dess manifestationer.
Han är känd för att samla på alla möjliga roliga saker-
-men det gör honom till en bra redaktör för han är öppen för allt.
Han är inte snobbig.
Alla ämnen är intressanta, ju djupare man kommer.
Det måste inte vara storskaligt.
I mitt fall kan besatthet ta mig vart som helst.
Till exempel var jag i en lumpbod någonstans i Mellanvästern-
-och såg ett plastföremål.
Jag visste inte vad det var, men jag gillade det.
Jag köpte det för fem dollar.
Ett år senare såg jag ett liknande föremål.
Och tänkte: 'Jag har nåt liknande. Jag köper den här också.'
När jag hittade en tredje insåg jag att jag älskade dem.
Vid det laget hade jag listat ut att de var kvinnors handväskor gjorda av plast.
Jag tänkte att det här är nåt jag kan samla på mig-
-och avslöja för mig själv och världen.
Inte sen kapten Ahab letade efter den vita valen-
-som Robert Caro, men för ett mindre ädelt ändamål-
-kastade jag mig in i att lära mig om dessa.
En del av det är fullständighet. Jag gillar fullständighet.
Speciellt sådana jag har köpt för 15 eller 20 dollar-
-i perfekt skick, om de är speciella-
-kan nu säljas för 2 000 dollar.
Men jag tänkte inte på dem så. Jag såg dem som kärleksobjekt.
Vad tycker du om handväskorna?
Jag hatar dem.
Jag tycker inte att handväskorna-
-är ointressanta-
-men när de blev hundratals...
Vissa är faktiskt giftiga, de avger ångor.
Jag tänkte: 'Jag kommer att dö av vinylångorna-
-och plastväskorna.'
När jag sa till en psykiater: 'Min man är samlare.'
Han sa: 'Vad samlar han på?' Jag tänkte: 'Strunt samma.'
- Det här är trevligt, eller hur? - Ja.
LYNDON B. JOHNSON-BIBLIOTEKET AUSTIN, TEXAS
Att få komma tillbaka hit på det här sättet.
Ja.
Jag vill säga en sak om Ina.
Hon är den enda jag har litat på när det gäller efterforskningar till mina böcker-
-och den enda jag nånsin kommer att lita på.
- Vi går upp till läsrummet. - Kul att se dig, mr Caro.
- Kul att se dig, Bob. - Tack, sir.
Allt ser likadant ut.
Saker och ting förändras inte mycket.
Vi gick just genom stora salen.
Vad kände du första gången du såg...?
'Skräckslagen' är ett ord, när jag såg hyllorna.
Sen berättar de hur många papper som fanns där-
-på den tiden, ungefär 32 miljoner.
I dag säger de att de har 45 miljoner.
Så man undrar hur man ska hantera det.
Har den känslan förändrats i dag?
Det känns bra att titta på dem i dag-
-för jag hittade så mycket intressant.
När man börjar gå igenom dem-
-är de väldigt fascinerande.
Jag tror inte det finns något jag hellre skulle göra-
-än att sitta vid ett skrivbord-
-och gå igenom och ta reda på saker-
-som inte filtrerats genom ett pressmeddelande-
-eller några andra böcker eller något.
Jag önskar att jag hade flera livstider så att jag kunde gå igenom alla.
Här är en penna till Ina. Jag hämtar din vagn.
- Du kan sätta dig om du vill. - Vilket skrivbord?
- Det här. - Okej.
Varsågod och sitt.
Ibland går man igenom breven och säger:
'Jag ska titta på ett hanterbart antal lådor-
-vid en viss punkt, åtta eller nio lådor.'
Så det tar en månad, eller ett par månader.
Men man går igenom det ena harmlösa pappret efter det andra-
-och tänker: Slösar jag bort de här veckorna?
Och så plötsligt, där är den-
-informationen man letade efter.
Och det finns där skriftligt, man ser vad som faktiskt hände.
Så man tänker: 'Nu är jag inne i historien. Jag är verkligen...
Det här är dag för dag, minut för minut.'
I dag hittade jag ett telegram som jag först läste-
-för flera decennier sen, men lämnade därhän.
Jag visste inte att det var viktigt. Det är väldigt viktigt.
Förvånas du fortfarande av saker du hittar?
Inget han gör för att få igenom lagförslagen chockar mig längre-
-för jag har sett honom göra chockerande saker.
Ibland säger man: 'Det är otroligt. Titta vad han gör här.
Jag visste inte att man kunde göra nåt sånt.
Jag har aldrig hört talas om det.'
Så svaret är att man alltid är fascinerad.
När vi kommer hit på morgonen kan vi knappt bärga oss.
Ibland säger de kl. 16.45-
-att man måste stänga lådorna och komma upp med dem-
-men man kan inte förmå sig att lämna dem-
-och man längtar efter att komma hit nästa morgon.
Jag har gjort det här i 42 år.
Jag älskar att komma hit på morgonen.
Det är svårt att skriva.
Det är inget att skoja om. Att skriva är svårt för mig.
Researchen är toppen.
'En av de största frågorna i Lyndon Baines Johnsons liv:
Förhållandet mellan medel och ändamål.
Många av Lyndon Johnsons ändamål-
-särskilt medborgerliga rättigheter, men även andra-
-var ädla, heroiska framsteg i kampen för social rättvisa.
Många liberala drömmar hade kanske aldrig blivit verklighet-
-ens i dag, om det inte vore för Lyndon Johnson.
De ädla ändamålen hade dock inte varit möjliga-
-utan de långt ifrån ädla medlen som förde Lyndon Johnson till makten.'
Bob är så exakt och så faktaorienterad-
-och enligt min åsikt, en dold romantiker.
Det jag ser är att han började...
Han visste att han beundrade det Johnson hade åstadkommit-
-speciellt vad gällde medborgarrätt och att hjälpa de fattiga.
Jag tror att han såg Johnson-
-trots allt ont han visste om honom, som en potentiell hjälte.
Jag tror att det var desillusionerande för honom att upptäcka det.
Det här var inte en journalist med en agenda att sätta åt huvudpersonen.
Om något tror jag att hans agenda var att fira vad han åstadkom.
Jag tror att han blev förskräckt, som vi alla blev, av hans avslöjanden.
Och sen, som med alla idealister och romantiker-
-blev han mest bestört.
Jag tror att det förklarar mycket om Bob och...
Och känslan bakom hans skrivande.
LYNDON JOHNSON SOM SENATOR
Kan du berätta vad som var det mest skrämmande ögonblicket-
-i din forskning?
Det mest skrämmande?
Lyndon Johnson vann senatsvalet med 87 röster-
-som avlades veckan efter valet.
När jag kom till den här delen-
-hade alla andra levnadstecknare sagt att han inte hade stulit dem-
-eller att det var enligt samma ordning som allt annat som händer i Texas.
Eller oftare sades det-
-att ingen får veta om han verkligen stal valet.
Jag måste ha läst den meningen ett dussin gånger i böcker.
Jag kom dit och tänkte:
'Jag kommer aldrig att skriva en bok-
-och säga att ingen får veta om han stal det eller inte-
-om det faktiskt...
Om det faktiskt är möjligt att dra en slutsats-
-om huruvida han stal det eller inte.'
Och när jag insåg vad det innebar...
Då igen, tänkte jag: 'Åh, jösses...
det här kommer att ta månader-
-att hitta de inblandade och få dem att prata.'
När man inser det får man en obehaglig känsla.
'Jag trodde att jag skulle vara klar med boken om fyra år.
Nu pratar vi om fem år.'
Men sen tänkte jag:
'Jag försöker förklara hur amerikansk politik fungerade på 1900-talet.'
Stulna val är en stor del av amerikansk politik.
De är bara en del som aldrig riktigt har undersökts-
-på det djupet som jag tycker att det borde undersökas.
Jag sa: 'Jag tillför något till vår förståelse-
-av hur demokrati fungerar-
-hur politik fungerar-
-hur regeringen fungerar i USA på 1900-talet-
-om jag visar folk vad ett stulet val är.
Låt oss se vad det verkligen är.'
Här är en man som låg 30 000 röster back på valdagen.
Var kom de 30 000 rösterna ifrån?
Man körde ner till en del av Texas som kallades dalen-
-som var som ett annat land då.
Man sa att rösterna kom härifrån.
Man läser vittnesmålet-
-och en man vid namn Luis Salas-
-satt i vittnesbåset och blev förhörd.
De skulle öppna låda 13-
-som de hittade i öknen en vecka senare-
-med rösterna i alfabetisk ordning.
'Hittade' var med citationstecken.
Och han satt i vittnesbåset-
-och de skulle öppna lådan och han skulle vittna-
-när ett bud rusade in i rättssalen med ett meddelande där det stod-
-att högsta domstolen, Hugo Black-
-hade beordrat att rättegången skulle avbrytas.
Jag letade efter politiker som hade varit inblandade-
-och alla sa: 'Åh, Luis Salas.
Luis Salas. Åh, Luis Salas. Han är död. Luis Salas, han är död.'
Plötsligt sa en kvinna till mig: 'Luis Salas är inte död.
Han var inblandad i en annan...'
Det var en mordutredning och...
'Han åkte tillbaka till Mexiko, men han lever.'
Det var svårt.
Jag fick äntligen reda på, och det var mycket jobb-
-att han var tillbaka i Texas, han var i Houston-
-och han bodde i en husvagn.
Jag ville inte ge honom en chans att säga nej.
Så jag flög till Houston och gick till husvagnen och knackade på...
Luis Salas var indrivare-
-för bossen över områdena längs gränsen.
Han var stor och kraftig.
Så jag knackar på dörren, och den öppnas-
-och jag förväntar mig en kille i min bok-
-och den här tärda, väldigt bräckliga-
-gamla, lilla mannen öppnar dörren.
Och jag sa till honom: 'Mr Salas, mitt namn är Bob Caro-
-och jag skriver en bok om Lyndon Johnson.'
Och utan att jag säger något mer-
-medan vi fortfarande var i dörröppningen, sa han:
'Då vill du veta mer om låda 13.'
Han sa: 'Jag har skrivit ner allt.'
Han tog fram ett manuskript med titeln 'Låda 13'-
-som berättade hela historien om vad han hade gjort.
Så jag sa: 'Får jag kopiera det här?'
Och han sa: 'Det finns en kopiator på 7-Eleven.'
Det här dokumentet hade ingen sett förut.
När man hade läst det och knutit det till vittnesmålet-
-som hade avgivits under ed-
-var det ingen tvekan om vad som hade hänt i valet-
-att det blev stulet, och exakt hur det blev stulet.
Den boken var en uppenbarelse.
VOLYM 2, 1990
Det är det fantastiska med den boken. Vem kunde ana det?
'FRÄCKA TJUVERIER' KNEP EN PLATS I SENATEN
NATIONELL BÄSTSÄLJARE
Jag ville säga hej och tack och skaka din hand.
- Okej. - För det var underbart.
Du förgyllde min dag. Det är toppen.
- Jag hoppas att du gillar den. - Det tror jag säkert.
Hej, mr Caro.
När jag skriver en bok, på en väldigt djup nivå-
-tänker Bob Gottlieb och jag på samma bok.
Så om jag säger till honom under loppet av de sju åren-
-vilket är vad alla mina böcker tar, minst...
Om jag säger: 'Jag ska skriva en bok om det stulna valet'-
-fast det bara skulle ha varit ett kapitel...
frågar han sällan varför.
Han håller bara med.
Det är ovärderligt för en författare att ha något sådant.
Sen blev tre volymer fyra volymer-
-och fyra volymer blir fem volymer.
Ingen av oss kommer att finnas kvar efter det.
Om vi ens kommer dit.
Vad tror du att det innebär att skriva en bok över 50 år?
Det är ingen bok. Det är fem böcker.
Ämnet är alltid Lyndon B. Johnson.
Men ämnet i varje bok är olika.
VOLYM 3, 2002
'The Master of the Senate' handlar inte bara om redogörelsen-
-om hur Johnson styrde landet med järnhand-
-och fick saker gjorda som ingen annan kunde ha gjort-
-eller har kunnat göra sen dess.
På ett eller annat sätt, antagligen mest med fulspel.
Det är också historien om hur senaten fungerade-
-fungerar och kan eller inte kan fungera.
Så vi kom att förstå hur regeringen fungerar.
Det är en fascinerande demonstration av USA-
-och en personlig historia.
Det gäller alla hans böcker.
VOLYM 4, 2012
Precis som i den senaste volymen-
-om mordet och att han blev president.
Men det handlar också om hur maktövertagandet sker i USA.
Hur fungerar det? Och man ser det.
Så ni ser det här, utkastet till boken...
var det här.
Man kan se att det fanns en rad med sidor här ovanför.
Det var tre rader, men jag gjorde klart den här.
VOLYM 5, ÖVERSIKT
Så jag antar att man kan säga att jag är en tredjedel in i det.
Jag tog ner det...
- Du behöver inte veta anledningen. - Jag vill veta.
Tja, du...
Den delen är i alla fall klar.
Så bekännelse.
Jag har inte läst klart den sista, för jag vill inte leva i en värld-
-där jag inte har lite mer Bob Caro att läsa.
Jag vill ha volym 5.
NEAL MORRIS CARO-FAN
Jag vill ha den. Jag behöver den. Snälla, jobba på.
Jag är så glad att han jobbar på nästa bok.
När han är klar står jag först i kön-
-för det kommer jag att vara.
Det viktiga är att Robert Caro avslutar sitt verk...
HUNTER C. SMITH CARO-FAN
sitt livsverk, medan vi fortfarande har honom.
Sir, jag har varit ett fan av dig sen 'The Power Broker'-
-och jag har läst alla Johnson-böckerna-
-och jag vill gärna veta när du tror att du blir klar-
-med nästa volym.
Och jag hoppas att det blir tio volymer till efter den.
Du är den andra personen som frågar mig det i dag.
Den första var min förläggare.
NEW YORKS HISTORISKA SÄLLSKAP MUSEUM OCH BIBLIOTEK
Jag försöker förtränga antalet år varje bok tar.
Det är inte till min fördel att tänka på det.
Caro jobbar så hårt han kan och han jobbar för fullt.
Det är ingen idé att ge honom...
Vi skulle aldrig pressa honom mer än han redan gör.
Jag minns tydligt-
-när en redaktör kom och frågade mig-
-när jag gjorde en av de första Johnsons-böckerna:
'När ska du leverera?'
Jag minns att Bob sa: 'Fråga honom aldrig det.'
Den meningen betydde mycket för mig.
Med Bob, medan han skriver en bok-
-och jag inte bara väntar på den-
-utan jag är upptagen med mitt eget liv och andra saker jag jobbar på-
-så finns han alltid i bakhuvudet, för där är han.
Och där är det.
Jag är lika ivrig att läsa femte delen som alla andra.
Vid det här laget har jag en nästan livslång nyfikenhet om Lyndon Johnson-
-och vad som hände honom och oss på grund av honom.
Så jag väntar också ivrigt-
-men att vänta ivrigt är inte särskilt proaktivt.
Vad gör du nu för tiden?
Jag redigerar. Jag jobbar på en bok av Bill Gates.
Hans första bok på 20 år, om miljön.
Jag läser, läser, läser.
Mycket av läsandet har att göra med det jag skriver-
-och det har jag gjort mycket av.
Jag gillar inte att skriva.
Jag har alltid ogillat det och aldrig trott att jag skulle göra det.
Och ändå har jag gjort ändlösa verk-
-för 'New York Review of Books' och 'The New Yorker'-
-en dansspalt i 20 år för 'The New York Observer'.
Långa artiklar för 'New York Times Book Review'.
Och du hjälper till att driva Miamis stadsbalett.
Ja. Hela mitt liv har jag varit en ordperson.
Allt är ord för mig.
MIAMIS STADSBALETT
Och dansen befriade mina känslor från ordens tyranni.
Jag har jobbat med Miamis stadsbalett i 19-20 år.
Jag gör allt jag kan för att hjälpa till.
Jag jobbar med Lourdes Lopez.
LOURDES LOPEZ KONSTNÄRLIG LEDARE
Det är känslosamt.
Man släcker bränder hela tiden.
Förlagsbranschen är likadan.
Det var en naturlig dynamik för mig.
Och jag älskar att göra det.
För att göra saker bättre-
-att rädda saker är den redaktionella impulsen.
Nu skriver jag en bok om mitt liv efter Vita huset, och han övergav mig.
Han ringde mig och sa: 'Jag är 89 år, Jag klarar inte det här längre.
Och du skriver inte det jag tycker att du borde skriva om.'
Det är det första jag har gjort utan honom.
Jag känner mig som en vilsen pojke.
- Jösses. Får jag krama dig? - Visst. Det är fint.
Kul att se dig.
Kan du visa mig platsen ovanför kylskåpet där du lägger...?
När vi var på ditt kontor sa du...
- Ja. Varje kväll... - Ja.
Vad jag än skrev den dagen...
Om du står här.
Jag trycker bara in det där.
Det är ungefär två meter djupt.
Det är fyllt med karbonkopior på allt jag har skrivit sen vi flyttade hit.
- Allt du har skrivit? - Ja, det finns en kopia där uppe.
Hur får du plats med allt?
Som du kan se-
-kommer det snart att bli ett stort problem.
Men just nu går jag upp på en stege ibland och trycker på-
-och det finns alltid plats bakom.
Men jag skriver tre eller fyra sidor om dagen.
Varje sån liten grej.
- Det är allt. - Det är otroligt. Det är otroligt.
Att forska om makt som den här-
-gör det dig mer eller mindre hoppfull för vårt land?
Bra fråga.
Definitivt mer hoppfull-
-för man ser att det kan göras.
Just nu jobbar jag på en del:
'Hur var det att vara gammal och sjuk i USA-
-innan Medicare och Medicaid?'
Man måste sätta sig in i det och säga:
Hur var det att bli gammal-
-och veta att man skulle bli sjuk och inte ha några pengar?
GODKÄNNER MEDICARE; HEDRAR TRUMAN
Plötsligt kommer ett politiskt geni.
Det finns inget annat ord för det.
En man som kan ta den här lagen och få den antagen-
-och förändra folks liv till det bättre.
Så man känner att det kan hända. Det kommer att hända.
Det där ordspråket:
'Universums moraliska båge är lång-
-men den böjer sig mot rättvisa.'
Jag tror att den böjer sig mot... Den böjer sig mot rättvisa.
Samtidigt, på grund av Vietnam-
-har man en hemsk känsla just nu-
-för kontentan av det man läser-
-om hur de fattar besluten-
-att skicka alla dessa trupper till Vietnam, nästan 600 000 män.
Alla dessa fruktansvärda förluster.
Den övergripande känslan man har är: titta vad regeringen kan göra-
-med regeringsmakten, både på gott och ont.
Jag vet inte om man är hoppfull eller mer orolig.
Man tänker på krigets fasor. 'Släpp lös krigets hundar.'
Det är så lätt för en stor makt att släppa lös det.
Så man är mer rädd... Inte rädd eller hoppfull-
-utan imponerad av vad regeringen kan göra.
Det är en fantastisk sak han gör.
Och jag tror inte att skrivandet blir lättare.
Det blir det inte. Det är en skrämmande uppgift.
Och han har riktigt mod.
Men han måste ha sitzfleisch att bli klar.
Det är ett tufft, ensamt projekt.
Men världen är bättre tack vare det.
När Bob Gottlieb är på kontoret-
-förändras stämningen på Knopf.
JORDAN PAVLIN CHEFREDAKTÖR, KNOPF
Bob är sådan.
Så med Bob och Robert Caro tillsammans-
-hopkurade över en hög med sidor i ett rum...
Den vibrerande elektriciteten är påtaglig.
Deras huvuden var tätt ihop.
Deras röster höjdes och sänktes med en viss intensitet.
Det kändes som om man såg en akt-
-av litteraturhistoria medan den pågick.
Jag tror inte att det kan hända igen.
Det var en speciell...
Förlagsbranschen har förändrats sen kontraktet togs i bruk.
Kontraktet har omförhandlats så många gånger.
Förlagsbranschen har samma problem som andra branscher.
Kortsiktiga vinster.
Kommer de verkligen att göra det åtagande som det här krävde?
Kommer de att vänta och stötta det ekonomiskt?
Jag tvivlar på att det kan hända igen.
Gör det på det svåra sättet
Och det är lätt att segla
Gör det svårt för dig och du blir nöjd
Det är Rodgers och Hart.
Bara det mjuka sättet
Är det sant?
Kan misslyckas
Hur vet du det?
Chet Baker. För när jag gick i skolan i Paris...
- skickade du ett band varje vecka... - Ja.
Med jazz.
- Jag var en bra pappa. - Det var du.
Hur är det att vara 89?
Jag mår inte dåligt av att vara gammal.
Jag mår dåligt för att det betyder-
-att man snabbare och snabbare är på väg mot att inte finnas alls.
Det är problemet. Men det är inte ålderdomens tillstånd.
Bob Caro har ett annat problem. Han har ett väldigt viktigt-
-och avgörande projekt som måste slutföras.
Det är en fantastisk bedrift.
Jag skulle vilja kunna hänga upp pennan-
-på sista sidan av den sista volymen av hans Lyndon Johnson.
Men det är upp till gudarna.
Frågar du verkligen om jag tror att jag kommer att dö?
När jag tror att jag ska dö.
Jag föredrar att inte svara på det. Du får...
Jag tror inte att det hjälper mig att tänka på det.
Jag vill inte stressa. Det vore lätt att stressa.
Man kommer till avsnitten och säger: 'Om jag utelämnar det här-
-märker ingen att det inte är där, för ingen har skrivit om det förut.'
Så då säger man: 'Jag kan avsluta boken snabbare-
-och jag kan skriva varje del snabbare.
Jag behöver inte skriva om dem så många gånger som jag gör.'
Men jag vill skriva dem så många gånger om jag vill att böckerna ska bestå.
Slutligen, i vår tid med alla teknologier-
-går böcker inte förlorade.
Man kan så ett frö-
-genom att antingen skriva eller redigera en bok-
-och det kan växa och blomma och tyna bort och dö.
Men det är inte dött, för jag stöter ständigt på böcker-
-som skrevs för 30, 60 eller 150 år sen-
-och de är verkliga för mig.
Så de har fortfarande ett liv efter sin död.
Du sa att den här filmen har förändrat din relation till min far?
Ja.
Vår relation är vänligare än någonsin.
Det kan bero på att jag inte har lämnat in en bok till.
Det litterära verk som betyder mest för mig är 'Kung Lear'.
Så jag återkommer ofta dit för att se vad jag tänker och känner.
I det här läget är min roll med Bob-
-det Cordelia säger om sin roll med Kung Lear.
Det är att 'älska och vara tyst'.
Det är ett bra slut.
- Det är toppen. - För jag redigerar.
För det är det jag gör.
Vad är klockan nu? Okej, den är 11.25.
Min far hade rätt i att det är ett bra slut.
Jag tänkte i alla fall inte säga emot.
Filmen har tagit fem år att göra.
Volym 5 är inte klar-
-men båda Bob gick med på att släppa in mig i redigeringsrummet.
Med vissa restriktioner.
Ser jag ut att förbereda mig för strid?
Hej, Bob.
Förlåt.
Mikrofon! Var det där en mikrofon?
Kul att se dig.
- Hur mår du? - Mycket bra.
Jag ska hämta en penna. Och kanske lite kaffe.
- Så vi letar båda efter en penna. - Vi letar efter en penna.
- Hej. Har du en penna?
Nej, tyvärr.
Jag älskar det. Nej. Kan jag hjälpa...?
- En penna? En tuschpenna? Okej. - Nej, vi har allt det där.
Vi behöver en blyertspenna. Vi hittar en.
Vi går häråt kanske.
Vem har en penna? Vi behöver en penna.
- Vet du vad vi kan göra? Vi kan gå... - Ja.
Om du behöver ett suddgummi är det här bättre än det andra.
- Ett suddgummi. - Ja.
Det är en stiftpenna. Är det okej? Inte? Behöver ni en vanlig penna?
- En gul blyertspenna. - Här.
Okej, så vi tar en gul penna och...
- Jag måste vässa den bara. - Jag kan vässa den.
Okej, så länge den fungerar. Jag vet inte när någon använde den sist.
Det är en av dina talanger.
Okej. Vi är redo.
Bob, kan du berätta varför du känner att det är viktigt-
-att inte ha något ljud i den här delen?
Varför inget ljud i filmen?
Det är en privat grej.
Då stänger vi av mikrofonerna.
Undertextning: Stephanie Clarke