www.yifysubtitles.com
Este prima mea subtitrare, deci scuze pentru eventualele greşeli.
- Ţi-ai luat totul? - Da.
O să te joci tot zborul său o să citeşti ceva?
Probabil c-o să citesc puţin.
Dacă o să-ţi scriu vreun e-mail să nu-ţi fie teamă să-mi răspunzi.
N-o să mori dacă îi spui tatălui tău la ce te gândeşti...
sau ce se mai întâmplă. - Da.
Dacă vrei, putem încerca să vorbim pe Skype odată pe săptămână.
În regulă.
Ţi-ai luat desenele pentru proiectul la ştiinţe?
- Da, aşa cred. - Că veni vorba, au ieşit foarte bine.
- Chiar foarte bine. - Mersi.
- Ţi-ai încărcat laptopul? - Da.
Ce crezi că o să faci prima dată când ajungi acasă?
Nu ştiu.
Apreciez conversaţia pe care o avem.
Răspunsurile tale sunt aşa de... - Ce?
Continuă să repeţi la pian. Eşti foarte bun şi petrec foarte mult timp la şcoală.
Ţine minte că muzica e ceva ce-ţi va folosi în viaţă.
- Vrei chestiile cu susan, nu? Sunt chiar bune.
Da.
Probabil o să ajung acolo în octombrie.
Voi încerca să-ţi văd primul recital şi poate prind şi meciul de fotbal.
S-ar putea să nu joc fotbal anul ăsta.
Ar fi o greşeală mare, crede-mă.
- Nu sunt chiar aşa bun. - Eşti destul de bun. Chiar eşti.
Am pierdut antrenamentul de vară şi şansele să joc sunt minuscule.
Spune-i antrenorului care e situaţia.
Tatăl tău locuieşte în Europa şi vroiai mult să fii acolo.
Dă vina pe mine. Părinţii mei sunt de rahat, dar eu sunt serios.
Dar nu sunt serios, tată. Nu-mi pasă atât de mult.
Nu trebuie să te decizi chiar acum. Mai gândeşte-te.
Tot ce spun e că sportul de echipă e important.
Am ajuns.
- Îmi place aeroportul ăsta, ţie nu? - E super.
Da, e grozav. Eşti dornic s-o vezi pe mama ta?
- Da, şi pe prietenii mei. - Unde sunt permisul de îmbarcare, biletul?
Eşti în regulă cu escală asta?
- Am mai făcut asta. - Da, dar escală asta e mai complicată.
Ţine minte că la aterizare să-ţi păstrezi locul
şi cineva te va lua şi te va duce la poartă.
- Nu este o problemă. - Bine.
Se pare că trebuie să facem treaba asta.
Vino-ncoace.
O să fac tot posibilul să ajung la recital.
Nu m-aş strofoca.
- De ce spui asta? - Nu sunt rău, dar
ar fi mai uşor dacă n-ai veni la recital. - Cum aşa?
Ar fi bine dacă m-ai vizita în alt weekend.
Vreau să te văd cântând.
- E din cauză că mama te urăşte foarte mult.
Ar fi foarte stresată dacă ai fi acolo şi ar fi tensionat pentru mine.
Oricum n-am avea mult timp împreună.
Nu-ţi fă griji, găsim noi soluţii. Nu vreau să te îngrijorezi.
Ştii cât mi-a fost dor de tine, da?
De ce crezi că încă mă urăşte aşa de mult?
Nu ştiu.
Cred că-l urăşte pe Daniel mai mult decât pe tine.
Nu-ţi fă griji, găsesc eu o soluţie.
- Ar trebui să facem asta. - Nu pot face nimic să te ajut?
Nu ştiu.
- Dar ştii că te iubesc, nu? - Da!
Da, ştiu. Asta a fost cea mai frumoasă vară din viaţa mea.
- Chiar aşa? - Da.
Şi a mea, vezi? Ţi-am spus că treaba cu Grecia o să fie grozavă.
Şi a fost.
- Te iubesc, băiete. - Şi eu te iubesc, tată.
Strânge-mi mâna.
Pa.
- Ce se întâmplă? - Au votat împotrivă.
Ce anume, turbina eoliană?
Şase luni cu oamenii ăia. Toţi erau pentru,
erau de acord, că era perfect pentru regiune.
Şi ce s-a întâmplat?
Acum au decis că nu le place cum arată pe deal.
- Cică strică priveliştea. - Am crezut că era rezolvat totul.
Era. Practic era.
- Pot face asta? - Sigur. Au făcut-o. Gata. S-a terminat.
Îmi pare rău.
Nu-i nimic. E doar frustrant. Nu mai suport.
- O să accept slujba aia. - Nu, nu vrei să lucrezi pentru ei.
- De ce nu? - Pentru guvern?
Cred că guvernul ăsta e diferit.
Avem nevoie de legi. Doar aşa se va întâmpla ceva.
Nu e singura cale. Făceaţi treabă bună.
M-am gândit la asta şi e singura cale.
Lasă-mă să-ţi amintesc că nu-ţi place tipul ăla.
Cât timp ai lucrat pentru el, te-ai plâns în mod constant.
O fi el un nenorocit, dar îşi face treaba.
Aşa o să fiu de acum.
O nenorocită. Gata.
Când mă uit la tipul ăla, tot ce văd este ambiţie.
Îmi pare rău, nu am încredere în el. Motivul pentru care este profitabil
este că lumea îl pupă-n fund.
- Nu-mi pasă de el. - Cred că o să te fii nefericită,
cu toată politica şi compromisurile. - În fine.
Am decis deja. M-am săturat să fac bine, să urc bolovanul pe deal
şi să mă uit cum cade înapoi.
- Nu ăsta era tipul care arunca creioane în asistenţi?
Ar fi trebuit să accept jobul ăsta acum un an.
Eram speriată de volumul de lucru, dar cred că e cea mai bună ocazie.
Sunt mai mulţi bani şi o să o fac. - Eşti sigură?
Nu, nu sunt sigură de nimic.
Ce o să se întâmple cu toţi dacă plec? Ca Françoise. Ei se bazează pe mine.
Ce crezi?
Să accept sau nu?
Nu, nu, nu am o părere.
Nu vreau să faci alegeri pripite, pentru că nu a mers treaba cu turbină.
Nu e doar asta. A fost în faţa mea toată vara.
- Ştiu asta. - Ar trebui s-o fac. O s-o fac.
- Atunci fă-o. - O să o fac. Bine?
Doamne, aş vrea ca lucrurile să fie mai simple.
Dacă plec greşesc, dacă stau greşesc.
- Întotdeauna ai de ales. - Da, întreaga lume e o greşeală.
Avem şi noi o vacantă în sfârşit şi fetele sunt bolnave pentru două săptămâni.
Cu fiul perfect care locuieşte foarte departe.
Sau iubirea vieţii tale, care nu poate să
cureţe după el sau să înveţe să se bărbierească
Cine-i ăsta? Nu vorbeşti de Căpitanul Curăţenie de aici, nu?
Căpitanul Curăţenie? Care a lipsit toţi anii ăştia.
La ce te aşteptai în momentul ăsta?
Doamne...
Uite-te la ele, sunt aşa drăguţe, arată ca nişte siamezi.
- O să pozez asta. - A terminat Ella mărul?
O să iei mâncarea de la gura copilului?
- Da. - Bine.
- Este maro. - E un punct aici.
Ella, asta e dovada că tatăl tău îţi fură mâncarea.
Dacă o să devii bulimică sau anorexică,
nu este vina mea, nu o învinui doar pe mama, bine?
Ella, ăsta e mărul familiei. Te învăţ cât de important este să împarţi.
Te iubesc, dragă.
Ce drăguţ. Fetelor, voi o să ţineţi minte altceva fată de noi.
Cu siguranţă.
Observ asta la mama mea. Îşi aminteşte copilăria mea altfel decât mine.
Te rog nu mă mai filma.
O iubesc pe mama ta. Eşti prea dur cu ea.
Pentru că ai pierdut anii nasoli, ai prins perioadă bună.
Că veni vorba, ţi-am povestit despre pisicuţa mea Cleopatra?
Cred că ţi-ai fi amintit, dacă ţi-aş fi zis.
Când eram mică, aveam o pisică pe nume Cleopatra.
În fiecare primăvară sărea gardul şi rămânea gestantă
şi de fiecare dată rămânea cu exact doi pui.
Două pisicuţe. De fiecare dată, anual, două pisici.
Este uimitor. Apoi într-o zi, aveam cam 30 de ani
luăm prânzul cu tata şi îmi aduceam aminte de micuţa Cleopatra,
la care el: ”Cel mai greu lucru pe care a trebuit să-l fac
a fost să omor pisicuţele alea drăguţe. ” Şi eu m-am mirat.
Am aflat după, fii atent aici,
Câteodată făta 7 pui,
dar lua 5 din ei şi îi punea într-o pungă cu eter.
- E teribil. - A fost...
Uitase minciuna pe el şi mama mi-o ziceau despre pui.
Cum se decidea pe care vroia să-i omoare?
Chiar l-am întrebat asta. „Îi luai pe cei mai pufoşi şi drăguţi?”
Şi a început să plângă, săracul.
Spuneai că o să oprim, vroiau să vadă ruinele.
- Trebuie? - Ella vroia asta.
Chiar vrei să le trezim?
Când ne întoarcem la aeroport, o să le prindem.
- Ştii că n-o să fie aşa. - Probabil că nu.
Adio ruine antice! Până la urmă ce aşa grozav la voi?
Ai văzut una, le-ai văzut pe toate.
Suntem părinţi de rahat. Ar fi trebuit să oprim.
E cultură. Întoarce.
Trebuie să le dăm personalitate copiilor într-un fel.
Îi învăţăm ceva important:
Dacă dormi, pierzi lumea.
Şi când o să fie la dezintoxicare pentru 10 ani de dependentă de cocaină şi viteză
o să spună că nu le convenea să doarmă,
pentru că tatăl nostru spunea că dacă dormi,
pierzi şi asta ar fi vina ta, din nou.
- Suntem părinţi de rahat. - Ştiu.
A fost nasol să-mi iau la revedere de la Hank.
De ce? Era supărat?
Nu. A spus că a fost cea mai bună vară din viaţa lui.
E minunat. Nu mi-aş face griji pentru el.
Am vorbit o grămadă. Ştii care sunt preocupările lui în viaţă?
Care?
Coşurile şi felul în care-l percep fetele.
Aşchia nu sare departe de trunchi.
Eu nu sunt aşa.
Doar la asta te gândeşti!
- La ce? - Femei!
Nu mă plâng, primesc destulă atenţie,
dar tot timpul faci ochi dulci femeilor. - Nu le fac ochi dulci.
Fac dragoste cu ele cu privirea mea.
Îmi place tipul spaniol, sau este grec?
Nu ştiu de unde sunt, dar sunt foarte păros.
Cred că Henry...
- Ce? - Fata aia, Melina.
S-a îndrăgostit, dar...
Glumeşti? De ce crezi că a spus că a fost cea mai bună vară din viaţa lui?
Pentru că el şi cu mine ne-am distrat?
Crezi că s-au sărutat?
Da, s-au sărutat. I-am jurat discreţie, dar mi-a spus că s-au sărutat
Ce a spus?
- N-ar trebui să spun nimic, aşa că tac. - Haide.
Mi-a spus că era îngrijorat de sărut.
Cu limbă, fără limbă.
Era aşa drăguţ, emoţionat, roşu la fată, îşi muşcă falca.
Deci el şi cu Melina erau pe bune. Ce-o să se întâmple acum?
Nu ştiu, trebuie să fie prieteni, Facebook, o să tină legătura o perioadă.
Ce-ar fi dacă ar petrece toată viaţa împreună?
Eşti aşa de banal. Câteodată de parcă...
Ce eşti? O fetiţă de 12 ani?
Prima dragoste, îţi aduci aminte cine a fost?
Da, îmi amintesc. Ai fost tu.
De parcă erai virgin la 23 de ani.
Am spus prima dragoste, nu prima experientă sexuală.
Adică eu sunt prima femeie de care te-ai îndrăgostit vreodată?
Da, prima de care m-am simţit conectat.
Ce? N-am fost prima ta iubire?
Nu, sigur că nu.
Am crezut că am fost.
- Jesse, încetează, e stupid. - Nu e mare scofală.
- Câţi ani ai? Haide! - 41 de ani.
Ce încercai să mă convingi în noaptea aia.
Sunt blocată cu un adolescent american.
Nu-mi vine să cred, trebuie să facem toate treburile mai târziu?
Înseamnă foarte mult pentru Patrick.
Ariadni şi Stefanos probabil se pregătesc acolo.
Copiii mai vor să se distreze încă o dată.
O să fie distractiv.
Mă refer la hotel, mai târziu.
Nu sunt sigură că vreau să merg. Bună dragă.
Da.
Bine.
E în regulă.
Sună-mă din Londra. Zbor plăcut. Pa.
Le spunea să oprească totul. Erau aproape să decoleze.
Şi i-am spus să mă sune din avion. Nu-mi place când trebuie să zboare.
Ce?
- Ce este? - Nu ştiu...
Nu cred că mai pot să continui aşa.
Ce?
Fiecare vară, fiecare Crăciun.
- Este incomod. - N-ar fi aşa rău,
dacă l-aş trimite la un internat sau ceva.
Dacă maică-sa şi cu mine ne-am fi înţeles mai bine.
Este ca şi cum l-am trimite înapoi deasupra linilor inamice.
Chiar m-a lovit de data asta. O să fie boboc la liceu.
Încă 4 ani şi o să fie pe cont propriu.
Poate că asta e bine, mai avem 4 ani de îndurat...
Este crucial acum. Am impresia că ar trebui să fiu acolo pentru el.
Acum ori niciodată, ştii?
Nu, la ce te referi?
Am crezut că va sfârşi locuind cu noi, cândva de-a lungul timpului.
Timpul a trecut aşa repede, şi acum uite-ne, este la liceu.
Sunt fete şi până să te dumireşti înscrieri la facultate.
Ai dreptate, poate e timpul să-i spui mamei lui toate astea
şi s-o întrebi dacă poate locui cu noi.
- I-ar plăcea asta! - N-o să se întâmple asta.
N-o să-mi dea niciun lucru de care nu e obligată legal.
- Vrei să-l sun iarăsi pe avocatul ăla? - Nu, nu-mi place tipul, e groaznic.
- S-o sun eu pe mama lui? - Nu, te rog. Niciodată.
Puştiul nici măcar nu ştie cum să arunce o minge de baseball!
Cui îi pasă.
Se ghidează cu cotul. Aruncă ca o fată.
Nu e vina ta.
Este vina mea. Un tată ar trebui să te înveţe asta.
Pur şi simplu nu-i place baseball-ul, nu poţi să-l învinuieşti.
E doar un exemplu. O metaforă pentru totul.
Împlineşte 14 ani şi trebuie să fie cu tatăl lui.
Jesse, nu mă mut în Chicago.
Ţi-am cerut asta? De unde ţi-a venit. Doar gândesc cu voce tare.
Ăsta e singurul lucru pe l-am promis că nu o să-l fac.
- Ridic ochii şi îl fac. - Ascultă. Eşti un tată minunat.
Iubeşte relaţia pe care o aveţi, iubeşte scrisorile pe care i le trimiţi.
Nici măcar nu citeşte scrisorile.
Bineînţeles că le citeşte, doar că nu le laudă cum vrei tu.
Ştiu doar că dacă pierd anii ăştia, nu-i mai recuperez.
O, Doamne!
Ce?
Aici se termină.
Despre ce vorbeşti?
- Aşa încep oamenii să se despartă. - Dumnezeule!
- Nu, nu. - Doar ce ai sărit de pe stâncă.
Marchez asta ca ziua în care ai aprins fitilul la bomba cu ceas
care ne va distruge vieţile? - În primul rând,
nu aprinzi o bombă cu ceas, o armezi. Are cronometru, de-aia ticăie.
Ştii ce? Ticăie chiar acum. Uite aşa se întâmplă.
Eşti nefericit, dai vina pe partener. Creşte necazul, totul se prăbuşeşte
Şi te desparţi. Atât.
- Faci asta ca să mă opreşti. - Deloc!
Nici vorbă! - Ba asta faci.
Sunt chiar surprinsă că am rezistat atât de mult.
- Glumeşti, nu? - Nu.
Glumesc şi nu prea.
Asta este.
Era închis.
Ştii ce dragă, o să le vedem când ne întoarcem la aeroport.
Exact, o să plecăm devreme, da?
Da.
Unde e mărul meu?
Mărul tău...
Nu?
- Dă-mi lista. - Nu e la mine.
E în portofelul tău şi portofelul tău...
Eu sunt generalul.
Generalul, da?
Soldat Curăţenie, nu atinge nimic!
Unde este echipa mea?
Cel roşu.
Ardei!
De fapt le-am citit pe amândouă. Prima se numeşte
„Atunci” şi a două „Acum”.
Nu, prima este „Acum” şi a doua „Atunci”.
Avem o glumă în familie.
„Acum” ne-a unit
şi „Atunci” ne-a plătit apartamentul.
Trebuie să fie ciudat pentru Celine felul în care apare în carte, nu?
- De ce? Cred că s-a obişnuit. - Dar a doua este sexy.
Când el pierde avionul, acoperă ferestrele şi fac sex zile-n şir
ca şi cum n-ar mai fi o altă zi. Chiar aţi făcut asta?
Aţi făcut asta, nu?
Ai citit a treia carte a lui Jesse? E chiar mai bună decât primele două.
Cu siguranţă a durat mai mult decât amândouă la un loc.
Pe a treia n-am citit-o. Mi-a dat-o soţia, dar este un pic cam lungă pentru mine.
Până şi titlul e lung. Care e?
„Distribuţia temporară a unei producţii prea mult rulată, dar prea puţin văzută
a piesei numită Efemer”
Exact ce spuneam.
Nu eşti singur. Toată lumea a spus că e prea lung.
Este o carte mai bună, mult mai ambiţioasă.
Ce a spus?
Spune că îi plac toate cărţile tale.
Îi plac.
Iubesc locul ăsta, este minunat, roşiile astea sunt minunate.
Pot să le miros şi miros aşa bine.
Patrick e foarte mândru de ele.
Ştiu că e stupid, dar înainte
să părăsim Parisul eram emoţionată de venirea noastră aici
Acum suntem pe cale să plecăm şi nu vreau asta.
- De ce erai emoţionată? - Chiar, de ce?
Locul ăsta e plin de mii de ani de mituri şi tragedii
şi am crezut că ceva tragic o să se întâmple.
Credeai că minotaurul o să-ţi mănânce copiii.
Da.
Exact.
Cât am fost aici, am avut
ideea asta, despre un grup de oameni diferiţi
cu tot felul de anomalii cerebrale.
Cartea ar reprezenta o zi din viaţa lor.
Din punctul de vedere al fiecăruia.
De pildă este o femeie bătrână cu o boală care te face să simţi
că eşti într-o stare continuă de deja-vu.
Orice experientă are, simte că a mai făcut asta înainte.
Ar putea fi aici cu noi în timp ce vorbim
arătând cât se poate de normal, nu?
În sinea ei şi-ar zice: „Nu a spus asta deja?”
Nu am fost aici ieri, şi am avut exact aceeaşi discuţie?
- Exact ca un deja-vu? - Doar că e continuu.
Asta e chestia, orice ar face,
un mic dejun, un ziar, un film
este convinsă că a mai făcut asta.
Este o boală reală?
Da, se numeşte deja... Este reală, dar nu pot s-o pronunţ.
Mai sunt alte două personaje cu extreme de recunoaştere facială.
Este un tip care nu-şi recunoaşte soţia pentru 20 de ani.
Se uită în oglindă şi se simte deconectat de ce vede.
Şi celălalt personaj este exact opusul. O soţie de vârstă mijlocie
Cu o memorie exactă a tuturor fetelor pe care le-a văzut vreodată.
Locuieşte într-un oraş mare, dar pentru ea pare unul mic.
Trece un taximetrist şi îşi spune: „Ăsta e şoferul
care m-a lăsat la Piaţa des Vosges acum trei Crăciunuri. ”
O bătrână mergând pe stradă,
îşi spune: „Ea s-a aşezat la două scaune de mine în metrou anul trecut. ”
Deci orice persoană vede, se simte apropiată şi legată de ea.
Eu sunt ca primul tip. Nu sunt legat de nimic mai tot timpul.
Achilleas! Anna!
Uită-te la puşti, are cea mai fericită vară dintre toţi.
Spuneai de trei personaje, nu?
Nu sunt doar trei personaje, este un întreg grup de oameni.
Lucrez la un capitol chiar acum, despre un tânăr grec pe nume Achilleas.
- Eu? - Este numit după tine.
Tipul ăsta este prins într-o buclă.
Tot ce vede este natura efemeră a oricărui lucru.
Se uită la mare şi se gândeşte la ziua când va fi uscată şi acoperită cu fosile.
- Sună un pic pretenţioasă pentru mine. - Nu, n-o să fie pretenţioasă, promit.
O să fie amuzantă. Foarte amuzantă
Ia o carte şi imediat se întreabă cine va fi ultima persoană care o va citi?
- Asta e amuzant? - Câteodată gândesc aşa.
Deci nu este încântat de sâni, maşini, băutură, nimic?
Se gândeşte doar la moarte. - Nu chiar.
Este ca o transformare, ca şi cum ar vedea foarte departe în viitor.
Îmi place ideea asta pentru un roman,
dar ar trebui să adaugi un personaj bătrân ca mine.
Un biet neghiob care nu-şi aduce aminte ce a mâncat la micul dejun,
dar încă aude ce piesă cânta
când Sheila Campbell dansa la bustul gol pe barul la Jurees când avea 14 ani.
Asta ar merge.
Ai oamenii ăştia pierduţi în timp, da?
Care este legătura? O să facă sex? N-ai nevoie de ceva de genul ăsta?
Nu s-au pierdut în timp. Este vorba de percepţie.
Asta e chestia, mă gândesc să plasez tot romanul la film.
Fiecare personaj intră în contact într-un fel sau altul cu filmul „Pe chei”.
Ai văzut „Pe chei”?
- Cu Brando? - Primul capitol al cărţii,
este weekend-ul premierei în Times Square în 1954.
Bătrâna cu deja-vu continuu
intră la proiecţia de dimineaţă, doar că tot timpul se gândeşte
„N-am văzut asta deja?”
În alt capitol este 1979, clasa de film Paris,
Apoi avem o retrospectivă a lui Kazan în Munchen în 1993.
Păi ăsta e timp... Cum să nu fie timp?
Este timp, dar este mai mult percepţie.
- Nu-ţi place? - Cred că să fie prea lungă.
Mie-mi place. Nu-l ascultă, el face biciclete.
Trimite-mi-o în Galles.
O voi face!
În Franţa umplem roşiile cu roşii şi ardeii cu ardei.
Chiar aşa? Pentru că noi folosim aceeaşi umplutură pentru amândouă.
Pentru felul în care reacţionează şi gustul care rămâne
Celine, asigură-te că nu le umpli prea mult,
pentru că o să dea pe afară în cuptor.
Devine neplăcut.
Te descurci bine, Celine.
Şi mai ales, nu-l asculta pe Stefanos.
Pentru că n-a gătit niciodată felul ăsta sau vreun alt fel, de fapt.
Nu vă mai bateţi cu cuţite!
Opriţi-vă! Nu vă mai bateţi cu cuţite!
Nu ne batem, negociem.
Negociere. Aşa-i spuneţi voi?
Este un sistem pe care-l avem.
Deci aţi găsit un sistem care merge cu voi.
Credeam că se numeşte „a avea o relaţie”, dar
îmi place sistemul ăsta, e destul de bun.
Este gata, nu?
Obişnuiam să avem acest sistem.
Nu prea departe băieţi.
Nu vreau să treacă masa asta fără să mulţumesc tuturor,
în special ţie Patrick. Nu ştiam în ce ne băgăm pentru astea şase săptămâni.
Am primit o scrisoare de la universitate care ne invită în Sudul Peloponezului.
La pensiunea unui mare scriitor.
Sigur! De ce nu?
La aeroport, mai devreme astăzi,
Hank mi-a spus că a petrecut cea mai frumoasă vară din viaţa lui.
Trebuie să spun acelaşi lucru, aşa că mulţumesc Patrick!
Nu doar pentru ce mi-ai făcut mie şi familiei mele,
ci pentru toate felurile în care ne-ai răsplătit. Pentru Patrick!
Mulţumesc, mulţumesc. Când te-am văzut prima dată la aeroport
Mi-am spus: "Nu se poate că un om îmbrăcat aşa să fie un om al scrisorilor. "
Cred că ţi-am învăţat secretul. Am avut mulţi scriitori mari
în decursul a 10 ani, dar nici unul care să aibă o parteneră mai interesantă decât ei
Ţi-am spus.
Celine, a fost frumos să te avem pe tine şi vitalitatea fetelor tale aici.
Şi sunt fericit că ai putut să o întâlneşti pe prietena mea dragă Natalia
Al cărei soţ Elias a fost ca un frate pentru mine
Îmi pare rău pentru colonel.
Mulţumesc pentru includerea mea şi a Annei vara asta,
deoarece de obicei mă pune la muncă,
dar când o aduc pe Anna, mă lăsa să stau la masa adulţilor.
Bine aţi venit la masa adulţilor!
- De cât timp sunteţi împreună? - De vara trecută.
Ne-am întâlnit acum un an aici în ultimele zile cu bunicul
înainte să mă întorc în Atena.
- Da, ne-am întâlnit la petrecerea de sfârşit.
Jucam Shakespeare la teatru.
- Pe cine jucai? - Eram Perdita, Poveste de iarnă.
A fost fantastică, mai ştii Patrick că am fost acolo?
"Dansezi şi aş vrea să fii un val de mare mişcându-te în neclintirea ta. "
Felul în care ai jucat asta a fost mai bun decât tipul din piesă.
Oamenii încă vorbesc de producţia aia.
Dar petrecerea de după a fost chiar mai bună. Atunci ne-am întâlnit.
- Aveam o motocicletă veche BSA. - Super.
Ne-am plimbat toată noaptea şi a trebuit s-o duc înapoi la teatru
să-şi ia lucrurile.
- Era în zori de zi. - N-o să uit niciodată.
Era în aer liber. Încăpeau 12000 de oameni
şi acum era complet goală.
Ea stătea în rândurile din spate.
Aşa că m-am urcat pe scenă
şi i-am şoptit. - Acustica acolo e incredibilă.
Îi vedeam gura mişcându-se şi după trei secunde
îi auzeam vocea.
Ce spunea?
E confidenţial.
Apoi a trebuit să zboare înapoi în Paris după câteva zile.
- Cum ţineaţi legătura? - Pe Skype.
Cam în fiecare zi de atunci.
Eram în pat şi ne puneam laptopurile lângă perne
şi adormeam amândoi.
Asta e noul romantism.
Când mă trezeam, ecranul era de obicei blocat
şi fata Annei era într-o poziţie amuzantă.
Pot să te întreb ceva, te rog? Când vorbiţi pe Skype,
Cumva... săriţi calul?
- Doamne! Eşti aşa vulgar! - Sunt doar un antropolog amator
interesat de lumea virtuală la nivel teoretic.
- Acum eşti antropolog. - Da, pentru sexul din viitorul apropiat,
şi nu inventez, dar o să trebuiască să ataşezi ceva organelor genitale.
O să poţi avea relaţii sexuale cu oricine. O să-ţi poţi introduce toate preferinţele.
O să poţi tasta exact ceea ce vrei. Marilyn Monroe şoptindu-ţi la ureche.
Mi-ar plăcea asta! Da!
De ce nu?
Tot mai mult experienţele noastre au loc în lumea virtuală.
Da.
Tu eşti scriitor. Cum o să te simţi când
computerele o să scrie o carte mai bună decât "Război şi pace"?
N-o să se întâmple asta niciodată.
Cred că este o chestiune de timp.
Probabil o să mă simt aproape ca şi Kasparov.
Toţi jucătorii de şah credeau că nu pot concura
cu computerele alea performante.
Iniţial nimeni nu credea că un computer îl putea bate pe cel mai bun.
Unei maşinării îi lipseşte acel instinct uman efemer.
Acum nici măcar nu putem concura.
Am văzut un documentar în care făceau experimente pe un şoarece.
Era cablat şi putea apăsa un buton ca să aibă orgasm.
Oamenii de ştiinţă oarecum râdeau de săracă creatura.
Ignoră mâncarea şi apă şi nu făcea nimic altceva.
Într-un final a murit.
Cred că asta este viitorul umanităţii. Doar...
şi moarte!
Este posibil,
dar fiecare generaţie credea că vor lua parte la sfârşitul lumii,
- Eu chiar cred că-l trăiesc. - Am o întrebare pentru tine, Patrick.
Cred că mulţi oameni cred asta...
Suntem un fel de obsedaţi de plăcere,
zăpăciţi de pornografie,
materialişti. Însămânţarea umanităţii cu tehnologia
în acelaşi moment în care computerele devin sensibile.
Corect? Deci întrebarea mea este legată de noţiunea de "sine".
Este scris la intrarea în templul lui Apollo din Delhi.
Scrie aşa: "Gnothi seauton"
care înseamnă: "Cunoaşte-te".
Da, dar suntem în proporţie de 99% automatizaţi deja.
Personalitatea noastră sau chestia despre care credem că reprezintă "sinea"
este doar o fracţiune din ceea ce face creierul.
Majoritatea funcţiilor automate ale corpului.
Deci ce anume însămânţam?
Dacă noţiunea de "sine" este doar un procentaj mic de folosire,
cum se face că aud atâtea despre ea?
Este ca penisul meu. Nu este aşa mare. Este o parte mică din "mine",
care are nevoie de multă atenţie.
Şi al lui!
- Cum v-aţi cunoscut? - Nu ştii?
Ce?
- Trebuie să citeşti cărţile lui Jesse. - Da, mai ales dacă vrei să ştii
exact cum este să faci sex cu mine, citeşte!
Scuză-mă, Stefanos.
Sunt scrise bine.
Ne-am întâlnit acum 18 ani şi cumva ne-am îndrăgostit.
Apoi am pierdut orice urmă a noastră.
După zece ani, am dat unul de altul.
Nu, nu. Nu am dat unul de altul, dragă.
Ai scris o carte inspirată de întâlnirea noastră.
Am citit despre ea şi am început să te caut.
- E destul de romantic. - Nu chiar.
- A uitat să spună că e însurat, că are copil...
Detalii!
- Partea aia a fost un dezastru! - N-a fost un dezastru, a fost inevitabil.
Şi prima dată când am făcut sex fără prezervativ,
gemene! Şi a fost legat de chiuvetă de atunci.
Îmi pare rău să spun asta.
- Nu e chiar aşa rău, nu? Fetele sunt frumoase.
Sunt drăguţe.
Are şi părţile bune.
Lasă-mă să-ţi spun acum, Anna, cum să păstrezi un bărbat.
Trebuie să-l laşi să câştige la toate jocurile absurde.
- Doamne! - Le place...
Când l-am cunoscut pe Jesse, prima noapte am jucat pinball.
Bineînţeles că eram în frunte.
Este o minciună fundamentală a întregii relaţii
În ultima secundă lăsăm mingea să cadă pe mijloc.
Devin mai încrezători. Dacă nu-l lăsăm să câştige orice joc
nu mai făceam sex.
Îmi pare rău că spun toate astea, dar de fapt nu este un macho.
Visează să aibă o piţipoanca drept soţie.
- E cel mai mare vis al meu. - Visează!
Deci...
Da?
Deci eşti scriitor?
Da... sigur.
Scrii... cărţi?
Am scris câteva, sigur.
N-am întâlnit un scriitor până acum.
Înseamnă că eşti foarte deştept.
Câteodată nu pot să-mi scriu numele, când sunt obosită.
Ce fel de cărţi îţi plac?
Îmi plac poveştile cu semnificaţie.
Că poveştile frumoase de dragoste.
Sigur. Da.
- Am citit cartea asta odată... Romeo şi... - Julieta.
Da!
O ştii?
- E foarte bună. E o piesă de teatru, de fapt.
E o piesă, nu o carte.
Am crezut că e o carte bazată pe un film.
- Nu, nu. O piesă. - Bine, a fost o piesă.
De fapt nu am citit-o pe toate, deoarece trebuie să ţin pasul cu revistele
ca să ştiu exact ce se întâmplă în vieţile acelor oameni.
- Este foarte important. - Eşti foarte, foarte deştept.
Pariez că ai un penis gigantic.
De sunt atât de atras de femeia asta?!
Asta e partea amuzantă.
Partea mai puţin amuzantă a lui este ca azi, după ce l-am lăsat pe Henry.
Mi-a spus, deşi am o ofertă pentru un loc de muncă minunat,
că vrea să las totul deoparte şi să mă mut în Chicago.
Nu asta am spus. Am spus că mi-e dor de el. Spuneai ceea ce simţi.
- Ca să fim dădace în fiecare weekend pentru fosta lui soţie.
Opriţi-vă. Cred că a fost greu să-ţi iei la revedere de la Hank azi.
- Sigur. - Este un copil minunat.
Îl evaluez ca partenerul meu de şah.
Când eu şi Stefanos o să ne despărţim, eu o să am custodia.
Este bine pentru o perioadă, deoarece eu şi cu iubita mea de 20 de ani
o să fim puţin ocupaţi.
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Am o poveste pe care soţul meu o iubeşte,
poveste care o să vă spună totul despre masculin şi feminin.
Pregătiţi?
Mama a fost asistentă, deci era acolo când îşi reveneau oamenii din comă.
Ascultă, e o poveste interesantă.
- Ascult. - Ea era cea care le spunea...
Bună. Numele meu este Catherina, doar ce te-ai trezit din comă.
Ai avut un accident grav de maşină.
O să fii bine.
O să fii bine şi chestii din astea.
Spunea că primul lucru al fiecărei femei, prima reacţie pe care o avea,
era să întrebe despre ceilalţi. Cum sunt copiii?
Cum este soţul? A fost cineva rănit?
Toţi bărbaţii, fără excepţie, după ce le erau spuse astea, ce făceau?
Se uitau la penis.
Ştii ce? Trebuie să te asiguri că încă e acolo, că încă funcţionează.
trebuie! - În viaţă şi în putere!
Şi de-abia după întrebau de copii
sau despre altcineva care ar fi putut fi omorât din greşeală.
Nu spune asta totul? Penisul primul, apoi restul lumii.
Penis! Penis!
Dacă poţi să explici bazându-te doar pe termeni de gen.
De ce tu sau orice altă femeie pierde timp
enervându-se sau încercând să schimbe un bărbat?
Exact! Este doar biologie. Care este problema?
Eşti aşa bun să le întorci...
Încerc să spun că este ca şi cum te-ai enerva pe broasca că este verde.
- Exact! - Auzind toate astea,
mă întreb dacă ideea de dragoste care durează pe veci este relevantă pentru noi.
- Ştim că o să ne despărţim la un moment dat.
Cu siguranţă.
- Părinţii voştri mai sunt împreună? - În niciun caz.
- Dar ai tăi? - Sunt, dar ar putea fi divorţaţi.
Cred că dacă ar fi avut mai mulţi bani, nu ar mai fi în continuare împreună.
Doamne, voi sunteţi atât de practici. Nu m-am născut în generaţia potrivită.
Bunica mamei mele
a scris întregii familii o scrisoare de 26 de pagini de pe patul de moarte.
A scris trei pagini despre un costum pe care l-a făcut pentru o piesă
şi doar un paragraf despre soţul ei. - A fost şi ea actriţă?
Nu, a fost...
croitoreasa.
Avea o mulţime de prieteni minunaţi şi despre străbunicul meu
a menţionat trei evenimente:
A fost în război, ne-am mutat din cauza slujbei lui
şi a murit.
Sfatul ei măreţ era să nu te consumi cu dragoste romantică.
Prietenia şi munca i-au adus cea mai multă fericire.
Sunt în totalitate de acord. Asta e ce ne strica, nu?
Ideea unui suflet pereche al cuiva care ar veni
să ne completeze şi să ne salveze de singurătate.
Cu Stefanos am coborât stacheta foarte mult.
Ştiu că nu-mi va satisface toate nevoile.
- Cu siguranţă nu. - Ce zici de bunica? A fost jumătatea ta?
Sună interesant, dar de fapt bunica ta era mult mai cerebrală de atât.
A avut grijă de ea şi mi-a cerut acelaşi lucru.
Cu mult spaţiu cât să ne întâlnim la mijloc.
Sună ideal.
Chiar este.
Dar este evident că soţia mea nu este aici astăzi.
N-am fost niciodată o persoană, întotdeauna două. Aşa am preferat.
E atât de frumos.
Cred că soţul meu întotdeauna încearcă să mă colonizeze.
Te colonizez?
Da, dar şi eu te colonizez, dragă.
Bine.
Dar la sfârşitul zilei,
nu dragostea unei alte persoane contează, ci dragostea de viaţă.
E bine de ştiut, Patrick, deoarece cu viaţa mă descurc,
cu Ariadni, pe de altă parte, cu toţii ştim că grecii au inventat tragedia
şi pe deasupra provine din Mani, care e prescurtarea de la Mânia.
Dacă nu ajungem la camera hotel diseară,
puteţi cere o restituire sau s-o folosiţi voi?
- Nu, n-o să ne luăm banii înapoi. - Cumva încercaţi să ieşiţi din asta?
E un cadou minunat ce ne-aţi oferit,
dar sunt stresată cu împachetatul, cu fetele...
- Nu, nu. - Am făcut o înţelegere.
O s-avem noi grijă de copii, o să vă placă.
E un drum fantastic până la hotel. N-o să regretaţi.
Am fi foarte ofensaţi dacă n-aţi merge.
Bine.
Mulţumim.
Când mă gândesc la Elias,
cel mai mult mi-e dor de felul în care stătea lângă mine noaptea.
Câteodată braţul lui se întindea de-a lungul pieptului meu
şi nu mă puteam mişca. Îmi ţineam chiar şi respiraţia.
Dar mă simţeam în siguranţă.
Completă.
Mai mi-e dor de cum fluiera în timp ce mergea pe stradă.
De fiecare dată când fac ceva, mă gândesc la ce ar spune.
E frig astăzi, poartă o eşarfă.
De curând am început să uit lucrurile mărunte.
De parcă se pălesc şi încep să uit de el.
Este ca şi cum...
l-aş pierde iarăşi. Câteodată mă forţez să-mi amintesc
fiecare detaliu al feţei lui.
Culoarea exactă a ochilor, buzele lui, dinţii.
Textura pielii, părul.
Care s-au dus odată cu el.
Câteodată... nu întotdeauna, dar câteodată
pot efectiv să-l văd.
Ca şi cum un nor s-ar mişca şi el ar fi acolo.
Aproape că l-aş atinge.
Dar apoi... lumea reală năvăleşte
şi el dispare din nou.
O vreme am făcut asta fiecare dimineaţă, când soarele nu strălucea aşa tare.
Dar soarele cumva îl face să dispară.
Apare şi dispare. Ca un răsărit şi apus.
Orice, atât de efemer.
Este exact ca viaţa noastră.
Apărem şi dispărem.
Suntem atât de importanţi pentru unii,
dar suntem doar... în trecere.
Pentru "trecere"
Mai apoi îşi vede faţa în reflexia geamului
şi realizează că nu mai e un băiat de 9 ani.
Este dintr-odată bătrân. Are barbă.
Ochii lui sunt umeziţi. - Asta pare tristă.
Iniţial am crezut că o să-mi spui
o poveste despre un tip care are un prieten imaginar.
Care din ele?
- Când pe la 50 de ani, prietenul imaginar repare.
Cu pasărea colibri?
- Da, aia! - Ţi-a plăcut aia?
Mai ţii minte scrisoarea pe care m-ai lăsat s-o citesc, pe care ai scris-o la 20 de ani
pentru tine la 40 de ani? - Da, îmi amintesc prima propoziţie:
Draga Jesse cel de 40 de ani, sper că nu eşti divorţat
Nu îmi amintesc partea aia, mă refeream la restul lucrurilor din scrisoare.
Eşti acelaşi tip. Întotdeauna credem că evoluăm,
dar poate nu putem să ne schimbăm aşa mult.
- Ştii cum cred că m-am schimbat cel mai mult?
Cum?
Când eram tânăr vroiam ca timpul să se grăbească.
De ce?
Ca să fiu pe cont propriu, ca să scap de părinţi,
de şcoală şi de toate rahaturile.
Vroiam să închid ochii şi să mă trezesc adult.
Acum simt că s-a întâmplat asta şi vreau ca totul să încetinească.
E ciudat ca totdeauna am avut sentimentul că indiferent unde sunt în viaţă,
totul este o amintire sau un vis. - Tot timpul ai crezut asta.
Şi eu mă întreb dacă asta e viaţa mea. Chiar se întâmplă asta, acum?
- Da. - Ştiu!
În fiecare an mi se pare că devin mai umil şi mai copleşit
în legătură cu toate lucrurile pe care nu o să le ştiu sau înţeleg.
- De asta îţi spun că nu ştii nimic! - Ştiu, ştiu! M-am redresat!
Dar să nu ştii nu e aşa rău.
Ideea este să cercetezi, să cauţi,
să rămâi înfometat, nu?
E adevărat. Mi-aş dori să fie puţin mai uşor.
- Cum adică? - Să menţii un anumit nivel de pasiune.
Obişnuia să vină atât de natural.
Mi-amintesc când eram tânăr, eu şi cu prietenii mei scriitori
simţeam că facem ceva important.
Ca şi când era timpul nostru.
Dar erau o adunătură de prostănaci aroganţi, nu?
Nu! Poate... nu ştiu. Trăiam din energia aia.
Toată creativitatea sau mai ştiu eu ce ambiţii aveau oamenii.
Cred că trebuie să fii puţin smintit ca să rămâi motivat.
Bărbaţii tineri au chestia asta cu comparatul constant.
Au acele indicatoare după care se judecă.
Obişnuiai să faci asta tot timpul! - Să fac ce? La ce te referi?
F. Scott Fitzgerald a făcut asta până în 30 de ani
Balzac scria o carte în fiecare dimineaţă. Eu ce fac?
- Femeile nu gândesc aşa. - Nu crezi?
Poate nu prea avem cu ce să ne comparăm.
Majoritatea femeilor care realizează ceva în viaţă,
prima dată când auzi de ele, au în jur de 50 de ani
pentru că este atât de greu să primească recunoaştere până atunci.
S-au chinuit 30 de ani sau au crescut copii şi au fost ţinute acasă
înainte să poată face ce vor.
De fapt ştii ce? Este eliberator.
Nu trebuie să ne trăim viaţa comparându-ne cu Martin Luther King,
Ghandi, Tolstoi. - Ce zici de loana D? Arc?
Era adolescentă şi a salvat Franţa.
Cine vrea să fie loana D? Arc? Uită de Franţa.
A fost arsă pe ţăruş virgină!
Nimic la care să aspir. Ce realizare importanta.
- Oh Doamne... - Ce?
Nu, nimic.
- Ce? - E atât de ciudat.
- Ce anume? - Asta, noi mergând, având o discuţie
despre altceva decât programarea meselor, munca.
Cat timp a trecut de când umblam aiurea bătând câmpii.
Poţi să auzi ce aud eu?
- Marea? - Nu.
Ce? Niciun picior mic,
nimic dărâmat, nimic ce va trebui curăţat.
Nicio nedreptate făcută.
Da, când a fost ultima dată?
Când nu trebuia să fim nicăieri?
Mai ţii minte plimbarea pe lângă Gradina Luxemburg?
Obişnuiam să te snopesc la pingpong pe mesele din ciment.
Felicitări! Ai bătut o femeie însărcinată cu gemeni!
E mai bine decât să pierzi cu o femeie însărcinată cu gemeni!
Ştii ce cred? Din momentul în care părăsim casele părinţilor,
până când avem copii, asta e perioada în care îţi deţii viaţa.
Cred că am avut cam un deceniu de asta, a fost minunat, a fost ca
o plutire lungă, o zi, o săptămână, un an nu erau prea diferite.
Obişnuiam să ţin cont de timp
prin slujbe, iubiţi şi lucruri din astea. Acum pot să-ţi spun
fiecare detaliu din ultimii şapte ani
bazându-mă pe ce se întâmplă în vieţile fetelor
Da. Sigur.
- Şi tu faci asta? - Da.
Timpul este delimitat acum.
Doar mă mir că faci asta.
Test fulger.
August 2009.
Este scurt. Ce se petrecea?
În august 2009 eram în vacanţa cu părinţii tăi.
Nina a luat prima varicelă şi a fost urmată rapid de Ella.
- Sunt impresionată. - Primesc o stea de aur?
Poate.
- Pot să te întreb ceva? - Sigur.
Dacă ne-am întâlni azi prima dată în tren, ţi-aş mai părea atractivă?
- Desigur. - Chiar acum, aşa cum sunt.
Ai începe să vorbeşti cu mine? Mi-ai mai cere să cobor din tren cu tine?
Pui o întrebare teoretică. Care ar fi situaţia mea?
Practic, nu te-aş înşela?
- De ce spui pur şi simplu "da"? - Am spus, desigur.
Am vrut să spui ceva romantic şi ai stricat momentul.
Dacă te-aş vedea în tren.
M-aş holba la tine şi apoi aş veni direct la tine şi aş spune:
"Hei fato, mă porneşti aşa de tare"
Opreşte-te! E dezgustător.
Adevărul e că ai picat testul şi realitatea este
nu m-ai aborda în tren.
Nici măcar nu m-ai observa, o mamă de vârstă mijlocie, cu fundul mare,
căreia îi cade părul.
- Da, eu sunt. - M-ai făcut să pic.
- Ai făcut-o. - Adevărat.
În lumea reală cheliuţă, în ziua meciului, când a contat,
am vorbit cu tine. Am făcut asta şi este cel mai bun lucru pe care l-am făcut.
Chiar aşa? Uită-te la capre.
Nici măcar nu este o întrebare bună.
Întrebarea adevărată ar fi, dacă ţi-aş cere să cobori din tren,
ai fi coborât cu mine?
Nu, sigur că nu. Mă aşteaptă oameni.
Sunt o capră pornită de 41 de ani.
Cat de înfiorător! Sunt speriată! Ajutor!
- Nu-mi vine să cred că am 41 de ani. - Nici mie. Ai îmbătrânit atât de mult.
N-am crezut vreodată că o să mă culc cu cineva de peste 40 de ani.
De fapt ştii ce? Eşti cel mai bătrân tip cu care m-am culcat vreodată.
- E ceva. - Adevărat.
Ştiu că nu sunt cel mai bătrân tip căruia i-ai supt-o.
- Ce? - Conferinţa din Varşovia.
- Ce conferinţă? - Lech Walesa.
- Lech Walesa! Despre ce vorbeşti? - E în regulă, a fost până să fim împreună.
Poţi să recunoşti. Îmi amintesc felul în care îi vorbeai.
Cum ţi-a deschis inima, cu siguranţă i-ai supt-o.
Eşti nebun.
Era Gorbaciov.
Contestatule geografic, obsedatule de fotbal, american iubitor de gogoşi.
Îmi pare rău că am amestecat blocul de Est.
Nu i-am supt-o. Retrage-ţi cuvintele.
Bine, bine.
Doamne!
Atunci a fost!?
Ştii ceva.
Ascultă asta. Urma să-ţi spun asta mai târziu, dar nu mă descurc cu secretele.
Ce? Ai o tumoare pe creier şi o să mori?
Nu, nu.
Nimic de genul.
De fapt, este ceva de genul.
A murit bunica mea. - Ce? Când?
Mi-a trimis tata mesaj chiar înainte să mâncăm.
Îmi pare rău. De ce nu mi-ai spus?
Toţi se aşteptau. A trăit mult timp, a avut o viaţă minunată.
Avea 96 de ani.
N-a trăit mult după moartea bunicului tău.
Nu, de-abia un an. Ce e amuzant e că femeia era ca un sfânt.
A fost asistentă în război. A avut grijă de toţi.
N-a spus niciodată un cuvânt urât despre nimeni.
- Aş fi vrut să o cunosc. - E în regulă.
Pentru că spre sfârşit, nu prea vroia să cunoască oameni noi.
După o viaţă în care a fost amabilă,
după ce a murit bunicul, a devenit rea.
Chiar aşa? Se întâmplă, era în doliu, nu?
Tata spunea că doar aşteaptă să moară.
Cat timp au fost căsătoriţi?
74 de ani.
La naiba! Cum e posibil aşa ceva?
Câţi ani am avea dacă am fi fost împreună pentru 74 de ani?
De unde începem numărătoarea?
Cred că de la prima dată când ne-am culcat.
Deci, 1994.
- 56 de ani începând de acum. - Am avea 98 de ani.
Ai putea să rezişti încă 56 de ani cu mine?
Trebuie să ştiu. Eu nu ştiu dacă o să te suport atâta timp.
E o nebunie dacă te gândeşti la toate schimbările pe care le-au văzut.
Când s-au cunoscut, nici unul nu avea curent electric.
O ducea la scoală călare pe cal.
Când au absolvit, el a fost valedictorian şi ea a fost salutatorian.
- Ce înseamnă? - El a fost primul în clasă şi ea a doua.
Pariez că intenţionat a răspuns greşit ca el să nu se simtă ameninţat.
Dacă vroia să se culce cu el, trebuia să facă asta.
Da, că ştii tu cine.
În fine, l-am sunat pe tata imediat după ce am primit mesajul să-i spun
că-mi pare rău, dar cred că am dat-o în bară.
La un moment dat am spus
Tata acum eşti orfan. Nu cred că a fost amuzant.
- Nu a fost amuzant deloc. - Cred că nu.
- El urmează, apoi tu. - Ştiu.
Mi-a spus că bunicii mei vroiau o ceremonie comună.
Vroiau ca cenuşa amândurora amestecată şi îngropată ca fiind una.
- Bunicul tău nu a avut înmormântare?
- Au jurat să nu asiste la înmormântările lor.
Parcă îmi place ideea că tu să participi la a mea.
- Ce? - Mi te imaginez în costum
bărbierit măcar odată, ţinând fetele de mână. Îmi place.
- O să trăieşti mai mult decât mine. - Vom vedea.
Bănuiesc că unul din noi va vedea.
Vrei să mergi la ceremonie cu mine?
- În Texas? - Nu o să fie în Paris.
Cat de mult vrei să vin? Aş veni, dar e foarte scump cu avionul.
Adevărul e că ar fi mai uşor să merg singur.
Dacă nu sunt acolo, o să-ţi fie mai uşor să te culci cu verişoarele tale.
- Adevărat. - Nu e ceva comun pe meleagurile tale?
- Nu ai răspuns la întrebare. - Ce întrebare?
Poţi îndura încă 56 de ani cu mine?
- De-abia aştept. - La naiba, chiar ai rezolvat-o.
Nectarul vârstei pentru sex este ca vinul bun.
- Iubitul meu spaniol păros s-a întors. - Sunt grec acum.
Priveşte!
Locul ăsta îmi aminteşte de un film pe care l-am văzut în adolescenţă.
Era un film alb-negru din anii?50.
Îmi amintesc un cuplu mergând prin ruinele din Pompei.
Observând cadavre care zăceau acolo de secole.
Îmi amintesc cadavrele. Absorbite de somn, încă ţinându-se de mână.
Nu ştiu de ce, dar câteodată am imaginea asta în minte.
Suntem adormiţi şi tu mă ţii în braţe.
Ce? Fiind îngropată de vie sub cenuşă topită?
La asta te gândeşti tu?
Da!
Nu e prea distractiv!
E oribil. Erau nişte cadavre de copii care dormeau între ei.
E drăguţ.
Probabil că eram tânără şi un pic morbidă.
La vârsta aia visezi să mori cu persoana iubită.
- Acum vrei să mori cu mine? - Poate, dacă erai...
Prima noapte împreună atunci, acum mult timp, dar acum... nu!
Aş vrea să trăiesc!
Am vrut să spui ceva romantic şi ai stricat momentul!
Dumnezeule, eu am stricat momentul!
Când vom avea 98 de ani, poţi să mă întrebi din nou.
Dar mai devreme de atunci.
Scuze.
Asta e capelă de care-ţi povesteam. E din era bizantină. Are 1000 de ani.
- Putem intra? - Da, cred că da.
Fii atentă!
E altarul sfântului Odilia, sfântul vederii.
Oamenii vin de peste tot şi lasă biletele pentru orbi
ca să-şi recupereze vederea. - Sunt sigură că funcţionează.
Picturile de aici mă duc cu gândul la călugării japonezi
cu vremelnicia lor.
Le place să picteze pietrele cu apa în zilele fierbinţi,
pentru că atunci când termină să fie evaporata.
Ochii sunt zgâriaţi. Are legătură cu orbirea?
Şi eu m-am gândit la asta.
Dar îngrijitorul mi-a spus ca turcii au făcut asta în timpul ocupaţiei.
Gata! Nu mai mănânc mâncare turcească vreodată.
Asta o să trimită un fior prin toată comunitatea internaţională.
Bine, n-o să mai sug vreun turc vreodată.
O să aibă un impact global.
E teribil. Am uitat că eşti un creştin fals.
E rău să faci glume cu felaţie în biserică?
E în regulă. A fost şi mai rău.
Fetele m-au întrebat iar cum a fost nunta noastră.
Şi ce le-ai spus?
Le-am spus că a fost... foarte discretă.
Foarte discretă, atât de discretă încât nu mi-o amintesc.
Foarte cutremurătoare?
Nu ştiu de ce vor atât de tare ca noi să fim căsătoriţi.
Este important pentru ele.
- Suntem în biserică, vrei să ne căsătorim? - Nu.
E vorba de poveştile care le plac atât mult.
Ţii minte când erau mici şi la sfârşitul fiecărui desen animat
spuneau: "O să se căsătorească!"
Chiar dacă era Pinocchio şi tatăl lui, Donald şi nepoţii lui...
Dacă ar fi să petrecem încă 56 de ani împreună.
Ce ai vrea să schimbi la mine?
Este una din întrebările tale capcană.
Nu răspuns la asta. - Ce vrei să spui?
Nu este nici măcar un lucru pe care l-ai schimba la mine?
Sunt perfectă? - De fapt, ar fi un lucru.
Dacă aş putea schimba un lucru, ar fi să te opresc în a încerca să mă schimbi.
Eşti un manipulator foarte priceput.
Ştiu ce faci.
- Ştiu cum lucrezi. - Crezi?
Ştiu totul despre tine. Hai să mergem pe aici.
- Nu cred că ştii. - Nu?
Te ştiu mai bine decât ştiu pe oricine de pe planeta asta.
Poate nu spune mult asta.
E minunat. Mă simt apropiată de tine, dar câteodată nu ştiu...
parcă... tu respiri heliu şi eu oxigen.
De ce spui asta?
Vezi? Încerc să fac o legătură şi tu faci o glumă!
Exact despre asta vorbesc.
Dacă vreodată chiar o să ne cunoaştem.
Probabil ar trebui să ne cunoaştem pe noi înşine întâi.
Îl mai ştii pe prietenul meu, George din New York?
A fost înainte să... A fost înainte.
Era un prieten care atunci când a aflat că are leucemie
şi că probabil urma să moară, mi-a mărturisit
că primul lucru care i-a venit în minte
a fost uşurare. - Uşurare? De ce?
Înainte să afle că mai are doar nouă luni de trăit
era îngrijorat de bani.
Gândul lui a fost: "Minunat!
am suficienţi bani cât să trăiesc pentru următoarele 9 luni, am reuşit!"
Apoi a putut cu adevărat să se bucure chiar şi de ambuteiajele din trafic.
Îi plăcea să se uite la oameni, să se holbeze la feţele lor.
Lucruri mărunte.
- Ce s-a întâmplat după? - Cum adică?
Păi... mai trăieşte?
Nu, a murit acum mult timp.
Azi noapte, visam că citesc o carte. Era un clasic rar, "Hoinarii"
Da, hoinăreşti aiurea. Erau o mulţime de tineri.
- Este reală cartea? - Nu, dar era grozavă.
Era proaspătă, amuzantă, experimentală. Avea atâta energie.
Îmi place că citeşti cărţi în vise
- Întotdeauna sunt foarte bune! - Eu am vise de supereroi.
Zbor ca un supererou şi dărâm ziduri.
La sfârşit am orgasm.
O să încerc să-ţi îndeplinesc visele.
Încă-i acolo.
S-a dus.
- O să am nevoie de cardul de credit. - Cred că s-a plătit pentru cameră.
Da, dar cardul este pentru...
posibilele cheltuieli... ? - Neprevăzute.
Desigur.
Domnule Wallace.
Sunt o mare fană a acestor două cărţi.
Soţul meu mi-a dăruit cartea ta la prima întâlnire.
Şi... când a apărut a doua carte, am citit-o cu voce tare împreună.
Puteţi, vă rog, să o semnaţi?
Sigur, sigur!
Îmi place coperta ediţiilor greceşti.
E foarte reuşită. Cum vă numiţi?
Să fie pentru Sophia şi Pavlos.
- Care e traducerea în greacă? - Se numeşte...
Nu sunt sigură că este corect.
- Pentru că nu ai citit-o în engleză, nu? - Exact.
E minunat.
- Puteţi să le semnaţi şi dumneavoastră? - Eu?
Eşti mamă adevărată, nu?
Madeleine, nu chiar, oamenii presupun că sunt eu,
dar nu sunt eu deloc, are o imaginaţie bogată.
Ai fi drăguţă?
Ar însemna enorm de mult pentru soţul meu.
Nu pot semna o carte pe care nu am scris-o...
Ar fi încântată s-o facă.
Mulţumesc.
Sunt încântată.
Mulţumim.
Minunat. Mulţumesc mult.
- Fii atentă. - E frumos.
Aer condiţionat! Îmi place la nebunie!
Are cadă.
Fii atentă aici.
Stefanos şi Ariadni ne-au luat o sticlă de vin
şi un masaj pentru cuplu.
Sunt atât de drăguţi. Trebuie să le luăm ceva înainte să plecăm.
Să ne amintim să le luăm ceva şi copiilor.
Da, normal.
- Mi-e dor de fete. - Mie nu.
E o privelişte aşa frumoasă.
Singura privelişte de care sunt interesat
Ce?
Este chiar aici.
N-am observat până acum, dar toată roşeaţa din barbă s-a dus.
Era unul din lucrurile care m-au făcut să mă îndrăgostesc.
S-a dus... E albă...
N-o să-mi spui că dragostea ta este dependentă de pigment, nu?
Văd roşul ăla în genele fetelor.
Mă uit la ele şi mă gândesc la prima întâlnire.
Ştii ce sunt dornic să fac?
După...
Să mă trezesc lângă tine...
fără că Nina şi Ella să sară lângă noi.
Exact.
Nu te-am mai auzit gândind de ani întregi.
Să gândesc?
Obişnuiam să mă trezesc cu sunetul
ochilor tăi deschizându-se şi închizându-se.
Şi creierul tău să meargă cu viteza luminii.
Mi-e dor. Să te aud gândind...
Când ai spus că auzeai cum gândesc, chiar am crezut că poţi,
dar erau doar pleoapele, ce stupid şi romantic din partea mea.
E lucrul meu favorit.
Şi mie mi-e dor să gândesc. Nu mai gândesc dimineaţa.
Nu mai fac sex dimineaţa.
Mâine?
Sunt atât de dornică, încât nu cred că o să pot dormi.
Eu sunt dornic chiar acum.
Hai să nu mai vorbim, ca să putem face sex,
să dormim,
să ne trezim,
să gândim şi să facem sex iar.
- Nu răspunde. - La naiba, cine-o fi?
Cui îi pasă?
Le-am spus să sune doar în caz de urgenţă. Sper că fetele sunt în regulă.
E Henry. - Bună dragă, eşti în regulă?
Eşti în Londra?
Deja?
L-am găsit.
O să ţi-l trimitem mâine, nu-ţi fă griji.
Şi lor le e dor de tine. O să le pup din partea ta.
O să le transmit.
Noroc cu mama ta.
Şi eu te iubesc. Pa!
E bine.
A spus că te sună din Chicago când aterizează.
De ce nu pot vorbi cu el? E a doua oară când faci asta.
Puteai să-mi dai telefonul. Vroiam doar să vorbesc cu el.
Nu avea timp de vorbă. Spunea că se îmbarcau.
Ce uitase?
Proiectul la ştiinţe, dar i-l trimitem mâine.
O să fie bine. - Nu trebuia să spui nimic de maică-sa.
- Ce? Ce am spus? - "Noroc cu mama ta"
Nu am vrut să spun nimic.
Nu este în regulă. Îi aduce aminte de toată treaba.
Mi-aş dori să nu fi spus asta.
Crezi că uită?
Este atât de american să pui totul sub covor
şi să te porţi ca şi cum nu s-ar fi întâmplat.
De ce să-i aminteşti? Dacă nu vrea să se gândească la asta acum?
- Nu înseamnă nimic. - Ba înseamnă ceva. Înseamnă.
Am făcut o glumă ieri,
cum că mama lui şi cu mine să rezolvăm asta într-o bătaie în noroi.
- Bătaie în noroi? Ai spus asta? - Şi a râs.
Se poate să aibă simţul umorului mai dezvoltat decât al tău.
Doar ce am vorbit de asta. Spui lucruri urâte despre mama lui.
Tot ce aude sunt lucruri urâte despre el.
N-am spus nimic urât de mama lui, doar am făcut o glumă.
Este atât vina mea cât şi a ei.
De ce să aducem vorba de asta?
Cred că e destul de matur.
Ştie cât de rău este între mine şi maică-sa.
Maică-sa şi mine.
- N-am făcut nimic. Totul vine din partea ei.
Mă urăşte. M-am culcat cu soţul ei acum ceva timp
sau ar trebui să spun că el s-a culcat cu mine?
Da, sigur.
Să faci o glumă despre faptul că maică-sa şi cu mine nu ne iubim.
Nu asta e problema. Nu asta o să-l traumatizeze.
Asta s-a întâmplat deja, da?
Şi acum încerci să transferi vina asupra mea?
Nu.
Din contră, dacă poţi să faci o glumă despre asta
poate poţi să accepţi mai uşor. Asta cred.
Bine.
Ai dreptate, ca întotdeauna. Hai să nu mai vorbim despre asta, bine?
Nu este vina nimănui că maică-sa este o beţivă şi abuziva psihologic.
Nu spune asta!
Mi-e silă că trebuie să stea cu ea, dar cred că judecătorii presupun
că femeile au instinctul matern.
Ea are instinctul matern al Medeei!
Medea?
Până la urmă e un mit grecesc.
De fapt, o piesă de Euripide.
O femeie îşi ucide copiii că să-şi pedepsească fostul soţ.
În principiu asta face.
Îi face rău ca să ajungă la tine.
Nu, îmi face viaţa grea prin el.
Asta face, dar câteodată spui lucruri exagerate.
Încetează să mă învinuieşti pentru tot ce e greşit cu soţia ta, bine?
Fosta soţie! De mult timp!
Dacă te-ai fi descurcat mai bine atunci, nu ne-ar mai fi urât atâta.
Bine, am dat-o în bară.
Îmi place cum rescrii totul,
de parcă tot ce e imperfect în viaţa noastră se aşează la picioarele mele.
Acum mă învinuieşti pe mine pentru ce se întâmplă cu Henry?
Ce anume? Despre ce vorbeşti?
Lasă-mă să-ţi spun despre ce: Mutatul în Chicago şi renunţarea la viaţa mea.
Acum că ai menţionat ca Henry are nevoie de tine.
Cum crezi că mă face asta să mă simt? Sunt tristă, bine?
Cum pot accepta slujba aia acum? Spune-mi.
M-aş simţi prea vinovată. - Este o alegere
să priveşti lucrurile asta, bine?
Este natura femeilor să fie educatoarea.
Ce?
Educatoarea...
Nici măcar nu pot pronunţa cuvântul. Am o părere proastă despre orice.
Şi te uiţi la mine de parcă aş fi vinovată. - Cum?
Că am uitat să pun în geanta proiectul la ştiinţe.
Ştiu că mă învinuieşti. - N-am spus nimic.
Nu, n-ai spus nimic. Nici nu trebuia.
Tot timpul e vina mea. - Da, sigur.
Am citit pe frigider la muncă,
magneţii cu cuvinte cu care faci propoziţii.
Cineva le-a aranjat aşa: "Femeile explorează eternitatea
în grădina vastă a sacrificiului"
Cu siguranţă e un semn divin.
Propoziţia aia e atât de adevărată... şi a fost pentru 10.000 de ani,
dar e de ajuns. Nu mai vreau să fiu una din femeile astea.
Căsătoria e importantă pentru homosexuali
sau contracepţia pentru drepturile femeii. E identic cu a renunţa la speranţele mele.
Laolaltă cu milioanele de femei care au fost nevoite să facă asta. N-o s-o fac!
Mă depăşeşte. Înseamnă foarte mult pentru mine.
Bravo. Comitetul Nobel a notat.
Stai aşa, o să anunţ Suedia.
Trebuie să fie o slujbă fulltime să-ţi pese aşa mult de opresiunea feminină.
Este.
Ai suferit foarte mult, crescând cu clasa de mijloc a Parisului.
Agonia tranşeelor din Sorbona în era postfeministă.
Nu-mi pot imagina. - Eşti un nenorocit.
Ştii ceva dragă? Când ne mutăm în Chicago?
Vreau să mă asigur că o să putem găsi o casă drăguţă şi să cos draperii.
Să aleg cearşafuri care să se potrivească.
Aşa vrei să-ţi petreci seara asta?
Asta vrei să faci noapte asta? - Tu ai început.
Tu eşti cea care nu încetează, dar dacă vrei să vorbeşti despre asta,
să vorbeşti cu adevărat despre asta, aş vrea o discuţie raţională.
Crezi că am putea face asta? Este posibil?
Începem. Fără emoţii. Raţionali.
Întotdeauna joci rolul singurei persoane raţionale.
Eu sunt iraţională, isterică, nebună.
Pentru că am emoţii. Tu stai acolo şi vorbeşti din perspectiva
ceea ce înseamnă că tot ce spui este echilibrat şi adevărat.
- Nu întotdeauna fac ceva. - Lumea e distrusă
de bărbaţi iraţionali, lipsiţi de emoţii, care decid rahaturi.
Politicieni care pornesc războaie fără motiv.
Directori de corporaţie care decid să violeze mediul.
Chaney, Rumsfeld, foarte raţionali.
- Chaney, Rumsfeld? - De parcă aş avea o soluţie raţională.
Suntem acolo acum? Noi versus soluţia finală.
Hai s-o facem, bine? Te întreb aşa:
Crezi că viaţa lui Henry ar fi îmbunătăţită de o prezenta consistentă
din partea ta şi a mea?
N-o laşi baltă, atunci hai să vorbim despre asta.
Să te mai întreb ceva.
Crezi că viaţa lui Hank ar fi îmbunătăţită
de o prezenta consistentă din partea ta şi a mea?
Da, cred că ar fi mai bine dacă ar locui cu noi.
Cred că mă-sa e o alcoolică nenorocita, o femeie josnică.
Care a folosit momentul în care eram în Paris şi năşteam
şi eram pe moarte, ca să-l mute legal pe Henry din New York.
- La naiba cu ea! - Sunt de acord cu tine.
Din păcate nu putem merge să-l luăm din America.
Am putea, dacă am vrea să mergem la el.
Ştiu că ar fi o mutare importantă,
dar ce crezi? E vreo şansă ca tu să fii fericită în State?
Sau este imposibil?
Ai putea găsi un loc de muncă asemănător acolo.
- Loc de muncă asemănător? Glumeşti? - Nu.
De ce trebuie să fiu eu cea care întotdeauna face compromisuri?
Nu fi aşa dramatică.
Mutatul în Chicago e destul de dramatic pentru mine.
Nu spun că ar trebui să ne mutăm. Vreau doar să vorbim despre asta.
Poţi fi prietena mea două secunde ca să putem vorbi?
- Două secunde. - Bine.
Îţi aminteşti când întârziaseşi vreo 35 de minute la şcoală să le iei pe fete,
Erai aşa stresată fiindcă ştiai că erau acolo în curte
întrebându-se ce s-a întâmplat cu tine? Eu mă simt aşa tot timpul.
Am dat-o în bară. L-am lăsat acolo şi vreau doar să-l iau.
Întotdeauna devii aşa când îl laşi.
Eşti trist şi porneşti o ceartă.
E bine. E un copil minunat.
Adevărul e că nu are nevoie de tine cum avea înainte.
Ai ratat şansa de a fi cu el în fiecare zi din copilăria lui.
Pur şi simplu.
Poţi să plângi, dar creşte.
Eşti un tată minunat în alte feluri. Ai divorţat ca alte milioane de persoane.
A fost ideal? Nu. Dacă într-o lună încă mai vrei să demisionez
să renunţ la tot ce am făcut în anii ăştia,
cere-mi asta, dar acum mă simt la fel ca întotdeauna.
M-aş muta înapoi în State dacă soţia ta bolnavă ne-ar oferi custodia.
Orice alt weekend devin rahat, Jesse.
Sunt mai puţin de 30 de zile pe semestru
şi nu cred că merită să ne schimbăm vieţile
pentru atâta timp. - Ai dreptate.
Vezi? Eu sunt cea raţională.
Este o poziţie de rahat. Hank n-a făcut nimic,
dar el este pedepsit.
Cu toţii suntem târâţi prin vieţile părinţilor.
Dacă nu eram eu, căsnicia ta se încheia din alt motiv şi ştii asta.
Absolut.
Sau mai rău, ar fi fost crescut de doi părinţi trişti.
Da...
Am făcut-o lată.
Adică ai făcut-o lată ca te-ai mutat în Paris ca să fii cu mine?
- Nu la asta m-am referit. - Ştiam că o să coste prea mult.
Încetează! Ştii că nu la asta m-am referit.
- Ţi-am spus să n-o faci. - Încetează!
M-am mutat în New York cu tine timp de doi ani, am lăsat totul baltă,
dar trebuia să fiu acasă, să nasc gemenele,
deoarece a fost o naştere complicată şi vroiam
să fiu cu mama mea şi tu vroiai acelaşi lucru.
Asta e singurul lucru pe care ţi l-am cerut.
Un singur lucru şi o să mă învinuieşti pe veci?
Vrei să încetezi?
Încetează!
Dacă nu vrei să ne mutăm înapoi în State, n-o vom face. Punct.
În regulă? Încerc doar să găsesc o cale să fiu mai prezent în viaţa lui
şi aş vrea să facem asta ca o familie.
Ca o familie sau ca ce?
Ce naiba înseamnă asta?
Simt o ameninţare pasiv-agresivă în tot ceea ce spui,
Ori faci aşa ori o să te urăsc tot restul vieţii.
Nu?
Am dreptate?
Ştii ce? Simt ceva... Cred că problema este
că nu vrei ca eu să am un loc de muncă mai important.
La un anumit nivel te simţi ameninţat de mine realizând ceva
ce ţi-ar putea diminua statutul în relaţia noastră.
Statutul meu în relaţia noastră?
Predau două materii pe semestru
la o nenorocită de şcoala americană.
Ditamai statutul!
Nu cred că e o coincidenţă că simţi asta tocmai
când am o şansă pentru un loc de muncă captivant.
Întreaga legătura este un mare rahat şi ştii asta.
Am o întrebare pentru tine: Dacă n-am fi avut fetele, tot rahatul,
am mai fii împreună?
Ce?
Eşti primarul nenorocit al oraşului nebunilor.
Ştii asta? Chiar eşti. - Cred că trebuie să te muţi în Chicago.
Cred că Henry are nevoie de tine şi eu trebuie să stau
în Paris cu feţele şi să accept oferta.
De ce faci asta? Este ridicol. Să vă pierd pe tine şi pe fete? Nu!
De ce complici lucrurile? - Jesse, eşti nefericit cu mine.
Mă învinuieşti că te-am luat de lângă fiul tău.
Asta e un răspuns lipsit de sens la ceva ce încerc să rezolv.
Ascultă Jesse.
Doar ce am petrecut ultimele şase săptămâni aici şi a fost minunat.
Ai fost capabil să scrii zilnic şi vremea a fost frumoasă,
dar eu nu am vrut să vin în Grecia. - Ştiu.
Da? Ar putea izbucni o revoluţie oricând.
Oamenii mănâncă o grămadă de feta şi ulei de măsline.
Par toţi fericiţi, dar de fapt vorbesc despre cât de furioşi sunt.
Mă derutează asta şi nu ştiu ce o să se întâmple.
Lasă-mă să-ţi spun ce o să se întâmple, exact ce se întâmplă tot timpul.
Nimic.
Ştii ceva? Nu am avut pic de timp pentru mine.
Am o mie de email-uri la care trebuie să răspund.
- Crezi că eu n-am? - Petrec toată ziua gătind cina
şi ştergând pisatul tău şi al fiului tău de pe capacul de WC
în timp ce discuţi cu prietenii tăi scriitori.
Bla, bla, bla. Eşti un geniu. Bla, bla, bla. Tu eşti un geniu.
În secunda în care ne luăm la revedere de la Henry
sugerezi să renunţ la locul de muncă pe care-l visez,
pentru că te simţi prost?
Acum este visul tău.
După-amiaza asta nici măcar nu erai sigură că o vrei,
dar acum e slujba de vis. Te asculţi măcar?
Da, e slujba de vis. Dacă am dubii nu înseamnă că nu o vreau.
Ce-ţi pasă ţie?
Zilnic petreci două ore contemplative plimbându-te sub măslini.
Socrate. Ţi-ar trebui o robă.
- E o oră. - Nu. De când pleci, până când eşti cu noi.
Două ore. Eu n-aş putea face asta. Ştii să ai grijă de tine.
Eu am grijă de mine şi restul.
Plecăm undeva îţi faci bagajul şi eu împachetez restul.
Niciodată nu mă laşi să fac bagajul fetelor!
Niciodată!
Pentru că n-ar fi încălţăminte şi o grămadă de lenjerie murdară.
Da, sigur. Aşa spui tu.
Sunt fericită că ai timp să contemplezi universul
şi să ai probleme existenţiale. Eu nu am. De-abia am timp să gândesc.
Lucrez, dădăcesc, lucrez, dădăcesc.
Scuză-mă puţin, trebuie să acordez secţiunea de corzi.
Ştii ce? Singurul moment când apuc să gândesc este când sunt la baie la birou.
Am început să asociez gândurile cu mirosul de rahat.
E o replică bună!
O să o folosesc într-o zi.
Sunt sigură că o s-o faci. Va fi cea mai bună replică din carte.
Că veni vorba, niciodată să nu mai foloseşti ce spun sau fac
în una din cărţile tale nenorocite. Nici pe fete.
A: Nu trebuia să te combini cu un scriitor.
B: Nu ai apărut în ultima carte, nici în asta pe care o scriu.
C: O să scriu ce vor muşchii mei.
Ca de obicei, viaţa noastră îţi prieşte.
Nu-mi impune rahaturile tale de soţie.
Nu suntem în anii?50. Îmi pare rău că-ţi amestec povestea despre opresiune
cu adevărul, dar eu sunt cel care e acasă şi îndură rahaturile,
pentru că lucrezi până la 6:30. - Şase fix.
Tu duci fetele la şcoală şi eu le iau, e corect, aşa am întocmit.
Locuim în Paris, Franţa, pentru Dumnezeu!
Îmi aminteşti asta zilnic.
Mi-am gravitat întreaga viaţă în jurul tău şi ştii asta.
Îmi pare rău că vacanţa de vară şi da, e vacanţă,
pentru că tot ce ai făcut a fost să te zbengui
în mare şi să haleşti salata grecească,
dar nu a arătat că-ţi petreci viaţa într-un fel de sclavie domestică.
Ştii ce iubesc la bărbaţi? Ei încă cred în magie.
Zâne care ridică şosetele.
Zâne care golesc spălătorul de vase.
Zâne care dau copiii cu cremă solară.
Zâne care fac salata grecească, pe care o mănânci ca un porc.
Ascultă-mă. Eşti minunată în a avea grijă de noi.
Chiar eşti.
Ai grijă de copii, ai grijă de prieteni, ai grijă de lume, nu?
Erai aşa înainte să fii mama şi acum s-a amplificat,
dar... ţi-am spus asta ani întregi, trebuie să faci o treabă mai bună
în a avea grijă de tine. Trebuie.
Nu mă mai ocroti.
Eu sunt cea care e acasă zilnic la şase, nu la şase jumate.
Sunt de încredere. Ai sunat vreodată o dădacă în viaţa ta?
Cum îl cheamă pe medicul pediatru?
Nu mă mai chestiona. E al naibii de plictisitor.
Ştii ceva? Sunt acasă în fiecare noapte, pregătesc cina, le fac baie
şi le citesc poveşti. Câteodată eşti acolo,
câteodată eşti la un eveniment la universitate
sau un tur de publicitate.
Când eşti inspirat, continui să scrii.
Şi eu am inspiraţie câteodată, ştii asta?
Vrei să scrii? Bun, scrie.
Nu, dar ţii minte că obişnuiam să când la chitara şi să scriu cântece.
Mi-ar plăcea să fac asta, dar nu apuc. Nu este timp.
În primul rând, scrisul nu este un hobby.
În al doilea rând, mi-aş dori să găseşti timp...
Cumva reuşeşti să găseşti timp să te plângi vreo opt ore pe zi!
Ador cum cânţi, bine?
Mi-am distrus toată viaţa, din cauza felului în care cântai.
Dacă ai lua o optime din energia pe care o consumi când te plângi, te vaiţi
şi te îngrijorezi. Dacă ai folosi energia aia în cântat,
ai ca Django Reinhardt.
Ţi-ai uitat pantofii.
Crezi că câştigi?
Foarte puţini oameni realizează cum e ca o femeie activa sau pasionata să aibă copii.
Nişte prieteni mi-au spus că voi vedea, ca voi vrea să-i arunc pe geam.
Adevărul e că niciodată nu am vrut să le rănesc,
dar m-am gândit la sfârşitul meu de sute de ori.
Eram confuză şi tu erai întotdeauna plecat într-un turneu stupid pentru carte.
Din cauza custodiei lui Henry n-am vrut să fiu o povară.
Acum ştiu de ce şi-a băgat Sylvia Plath capul în toaster.
Era un cuptor.
Nu te juca cu cuvintele. Ştii la ce m-am referit.
Toaster, cuptor! Acelaşi lucru.
Ştii de câte ori am fost singură cu fetele plângând?
Fără niciun idee ce să fac? Ştii vina pe
care o mamă o simte când nu ştie ce să facă?
Crezi că eşti unica deţinătoare a sentimentului?
Nu cred că înţelegi.
Ştii care e frică mea secretă cu fiecare bărbat?
Ca toţi vor să mă transforme într-o soţie supusă.
Nimeni n-ar putea face asta.
Jur că ar fi mai uşor să-ţi bag capul într-un toaster,
decât să te transform în ceva umil. - Nu cred că mi-am revenit de la naştere.
Când s-au născut nu ştiam ce să fac. Oamenii se aşteaptă de la femei
să aibă un instinct care să intervină. Ca o femelă de babuin.
Dar n-aveam nicio idee cum să fac ceva.
Le iubesc aşa mult şi făceam totul greşit.
Tu erai plecat atât de des. Mă sunai şi mă întrebai cum a fost ziua.
Nu puteam să-ţi spun, pentru că mi-era ruşine să fiu lipsită de idei.
- Cred că te-ai descurcat de minune. - Nu, nu m-am descurcat.
Atunci ai făcut o treabă bună prefăcându-te.
Eu doar...
Îmi amintesc că singura cale să le adorm
era să cobor căruciorul şi să le plimb ore întregi.
În toiul nopţii, până la Pigalle şi înapoi.
Aproape că am fost jefuită, motivul pentru care n-am fost atacată
e că arătam patetic. Parte bună în a avea peste
35 de ani e că nu eşti violată aşa mult.
- Am citit asta. E adevărat. - Doamne.
Îmi amintesc o dată că mă uitam la gemene pe trambulină
şi arătau aşa frumos. Eram fericit pentru că şi ele erau.
Una din ele avea un cerc... pe care-l folosea ca o coardă,
dar cealaltă îl vroia, aşa că au început să se certe pentru el.
Dintr-odată am văzut totul...
toată milă, gelozia şi egoismul.
M-am gândit că asta este condiţia naturală a omului.
Întotdeauna nemulţumit, tot timpul necăjit.
Uită-te la noi.
Iată-ne. Suntem în... Grădina Raiului
şi nu ne putem opri din ceartă.
Eu nu cred că există o singură condiţie. Cred că sunt mai multe condiţii ale omului.
Dacă asta vezi când le priveşti pe fete jucându-se
înseamnă că eşti deprimat.
- Poate că sunt. - Când se ceartă, eu văd energia frumoasă
a mersului mai departe în viaţă, a nu lăsa pe nimeni să le ia ce vor.
Îmi place când se ceartă. Îmi dau speranţe.
Asta pentru că tu vezi furia ca pe o emoţie pozitivă
şi sfârşeşti prin a te răni pe tine, munca ta, copiii, pe mine.
Tu nu te înfurii niciodată?
Când o fac, nu o văd că pe ceva pozitiv.
Ştii ceva?
Felul în care scrii în cărţile tale, oamenii vin la mine
şi îşi imaginează că fac dragoste cu un sălbatic de tipul Henry Miller.
Ha!
Îţi place să faci sex în acelaşi fel. De fiecare dată.
- Când te pricepi, te pricepi. - Pupaturi, sâni,
vagin...
Sunt un om cu plăceri simple.
Da, foarte simple.
Vroiam să-ţi spun că în ultimul timp nu mai eşti Henry Miller.
Deloc.
Ştii ceva? Camera asta mă sperie.
Mă aşteptam la ceva demodat, ca în Grecia reală.
- Locul ăsta e real. - Ce naiba facem aici, totuşi?
Este prea planificat. De parcă trebuia să avem o seară minunată.
Nu e loc de spontaneitate.
A dispărut din vieţile noastre.
Este stupid şi nefuncţional.
Cu siguranţă.
Îi blestem pe Ariadni şi Stefanos pentru asta.
Masaj pentru cuplu?! Ce naiba e aia? Sună neglijent pentru mine.
Nu trebuie s-o facem!
Locul ăsta nu e chiar aşa rău. Îmi plac camerele de hotel.
Cred că sunt sexy. - Da, ştiu că-ţi plac.
Dl. Turneu de carte
Dl. Radisson Hilton
Ştiu despre chestia aia atunci când citeai în Washington.
Când telefoanele se presupune că s-au stricat. Cat de convenabil!
Ai jurat pe copiii noştri că nu te-ai culcat cu femeia de la librărie.
Emily.
Jură-mi că nu te-ai culcat cu Emily. Nu sunt geloasă, pentru că nu sunt de fel.
Vreau doar să ştiu. Fii bărbat şi recunoaşte!
Îţi ofer toată viaţa mea. Nu am nimic mai mult de oferit.
Nu o dau nimănui. Dacă vrei permisiunea de a mă descalifica,
nu o să ţi-o dau.
Bine? Te iubesc.
Nu am niciun dubiu, bine? Dacă tot ce vrei
este o listă cu toate lucrurile care mă enervează la tine, pot să ţi-o dau.
Da, aş vrea s-o aud.
Bine.
Să începem cu numărul unu.
Unu. E nebună de-a binelea.
Chiar eşti. Noroc cu găsirea cuiva care are suporta
rahaturile tale mai mult de şase luni. Dar accept tot pachetul.
Nebunia şi sclipirea. Ştiu că n-o să te schimbi şi nici nu vreau.
Se cheamă că te accept aşa cum eşti.
Te-am întrebat ceva. În timp ce căram căruţul pe scări
şi eram violată în Pigalle, te-ai culcat cu fata aia Emily Bronte?
Nu ştiu care... Care Emily, despre cine vorbim?
Fata care ţi-a scris e-mail-urile despre Dostoievsky.
Jesse, ai dreptate! Marele comandant este cel mai profund pasaj
din întreaga literatura rusă.
Mă întrebi dacă m-am încredinţat ţie, fetelor
şi vieţii pe care am construit-o împreună, răspunsul este un răsunător da.
Deci te-ai culcat cu ea, mulţumesc frumos.
Te-am întrebat vreodată despre perioada când ai fost să-ţi vizitezi
fostul iubit după ce i-a murit mama? Nu. Ştii de ce?
Pentru că ştiu cum funcţionezi
şi garantez că cel puţin i-ai supt-o.
Totodată ştiu că mă iubeşti şi sunt de acord cu tine fiind dificilă.
Nu vreau să trăiesc o viaţă plictisitoare, unde doi oameni se deţin unul pe altul,
unde doi oameni sunt instituţionalizaţi într-o cutie pe care alţi au creat-o,
pentru că este sufocant!
Ştii ce se întâmplă aici?
E simplu.
Nu cred că te mai iubesc.
- N-am chef să vorbesc acum. - Eşti singură, sau aştepţi pe cineva?
Sunt singură şi fericită că sunt aşa. Sunt o persoană furioasă,
îmi rănesc copiii, munca şi tot ce iubesc.
Eşti exact genul meu.
Nu am chef. Am venit aici ca să fiu singură.
Te-am studiat de vizavi de cafenea
şi nu vreau să te simţi stânjenită, dar eşti de departe
cea mai frumoasă femeie de aici. - Mulţumesc mult.
Mi-ar plăcea să-ţi cumpăr ceva de băut sau să-ţi vorbesc, să te cunosc puţin.
Eşti aici cu afaceri?
Deci ai un iubit.
Nu mai am.
Îmi pare rău să aud asta. Vrei să vorbeşti despre asta?
- Nu vorbesc cu străinii. - Asta e chestia. Nu sunt un străin.
Ne-am mai întâlnit înainte... În vară din?94?
Mă confunzi cu altcineva.
Nu.
Ne-am îndrăgostit. - Chiar aşa?
Îmi amintesc vag de cineva drăguţ şi romantic,
care m-a făcut să mă simt ca şi cum n-aş mai fi fost singură.
Cineva care respecta ceea ce sunt.
Asta-s eu.
Eu sunt tipul. - Nu cred.
Ştiu ceva despre noaptea asta, ceva ce tu nu ştii.
- Chiar aşa? Ce anume? - Ceva important.
Ştiu pentru că am mai trecut prin noaptea asta.
Cum?
Sunt călător prin timp.
Am o maşină a timpului în cameră,
şi am venit să te salvez, cum am spus că voi face.
- Să mă salvezi de ce? - Să nu mai fii orbita de rahaturi mărunte.
Nu sunt rahaturi.
- Te asigur că tipul de care-ţi aminteşti vag.
Eu sunt.
- Tu eşti? - Da.
Se pare că nu te-am recunoscut.
Arăţi nasol.
Ce pot să zic? Este greu acolo în spaţiu şi timp.
Tu, pe de altă parte, eşti mult mai frumoasă decât îmi amintesc.
Rahat.
Jesse, nu e un joc, devii drăguţ, ajungi la chiloţi
şi imediat după îmi cumpăr unt de arahide în Chicago.
N-o să îmbunătăţeşti situaţia cu o replică de agăţat.
Nu încerc să te agăţ... Mă înţelegi greşit.
Sunt aici ca mesager.
Am venit tocmai din viitor. Doar ce am fost cu varianta de 82 de ani a ta,
care mi-a dat o scrisoare să-ţi citesc.
Şi iată-mă. - Încă trăiesc la 80 de ani?
Da.
- Cum îmi e fundul? - Frumos, foarte frumos.
Nu-mi prea pasă cum arăt.
- Să spunem că sunt mai multe de iubit la tine.
Minunat.
- Vrei să ţi-o citesc? - Am de ales?
- Dacă nu eşti interesată... - Nu, nu. Citeşte-o.
Bine, iată: Draga Celine, îţi scriu din cealaltă parte a pădurii.
Scrisoarea asta o să rezolve problema.
Opreşte-te. N-aş scrie niciodată aşa.
E prea înflorita, "cealaltă parte a pădurii".
Care pădure? Despre ce vorbeşti? - Te rog, pot continua?
Îţi trimit acest tânăr bărbat,
da, tânăr.
Va fi escorta ta.
Dumnezeu ştie de problemele lui şi că a încercat toată viaţa să se contracteze,
să fie prezent, chiar cu cei pe care îi iubeşte cel mai mult.
Pentru asta, îi pare foarte rău,
dar tu eşti ultima lui speranţă.
Celine,
sfatul meu pentru tine este:
Intri în cea mai bună perioadă a vieţii tale.
Uitându-mă în urmă de unde sunt acum, vârsta de mijloc e cu puţin mai complicată
decât când aveai 12 ani, când Matthew şi Vanessa
dansau toată noaptea pe piesa "How deep is your love"
Nu ştiu ce e asta.
În fine... Celine, vei fi bine, fetele tale vor fi exemple
şi imagini ale feminităţii. - Bună asta.
Doar ce am observat un postscriptum la capăt.
Mai bine trec peste, o parte din asta e plictisitoare.
Da, sari, te rog, sari peste.
- Eşti sigură? - Da!
Chestii plictisitoare.
Da. Bla, bla, bla, sfaturi financiare, horoscop.
Aici e: P. S. Că veni vorba...
Că veni vorba, cea mai bună partidă din viaţa mea s-a întâmplat într-o noapte
în sudul Peloponezului.
Nu o rata!
Partea mea sexuală a trecut la un nivel inovator
inovator, minunat.
Ştii ce înseamnă asta?
Jesse, poţi să încetezi jocul ăsta stupid? Nu suntem într-una din poveştile tale,
Bine?
Ai auzit ce ţi-am zis în cameră? M-ai auzit?
Da.
Te-am auzit.
Nu mă mai iubeşti?
Am crezut că nu vorbeai serios, dar dacă vorbeai, atunci...
La naiba, ştii ceva? Eşti ca feţele şi că restul oamenilor.
Vrei să trăieşti într-un fel de basm.
Încerc să repar lucrurile.
Îţi spun că te iubesc necondiţionat, îţi spun că eşti frumoasă,
îţi spun că fundul tău arată grozav la 80 de ani,
Încerc să te amuz.
Ţi-am suportat toate figurile
şi dacă crezi că sunt ca un câine care tot timpul o să se întoarcă,
atunci te înşeli. Dacă vrei dragoste adevărată, asta este.
Asta e realitatea. Nu e perfectă, dar e reală.
Dacă nu poţi s-o vezi, înseamnă că eşti oarbă.
Renunţ.
Cum e cu maşina timpului?
Cum adică?
Cum funcţionează?
E complicat.
O să trebuiască să mă dezbrac, ca să o operez?
Da, chiar era o problemă.
Hainele... ele nu merg bine prin continuumul spaţiu-timp.
Eşti aşa deştept.
Continuumul...
- ... spaţiu-timp. - Spaţiu-timp?
Ştii ceva, m-am gândit la scrisoarea ta...
Ai locuit în sudul Peloponezului?
Da, da... Suntem în sudul Peloponez.
Crezi că despre noaptea asta vorbeşti chiar şi la 80 de ani?
Păi...
A fost o noapte de pomină ce urma să avem...
Traducerea si adaptarea tuxedoband
www.yifysubtitles.com