www.titlovi.com
Pa, imaš li sve?
Hoćeš li da igraš igrice ceo let ili ćeš možda da otvoriš knjigu?
Verovatno ću i čitati. -Ako ti pošaljem e-mail, nemoj se bojati da odgovoriš.
Neće te ubiti ako ti tata zna o čemu razmišljaš
ili o tome šta se dešava, znaš? -Da.
Ako želiš, možemo se čuti preko skajpa jednom nedeljno ili nešto. -U redu.
Imaš li crteže za sajam nauke? -Mislim da imam.
Ispali su sjajno. Stvarno sjajno. -Hvala.
Da li ti je baterija laptopa napunjena? -Da.
Šta misliš da ćeš prvo da uradiš kad se vratiš kući?
Ne znam.
Stvarno cenim komunikaciju koju imamo.
Odgovori su ti tako... -Šta?
Samo vežbaj klavir. Odličan si, a oni toliko vremena provode
u tvojoj školi da... Zapamti da ćeš muziku koristiti u životu.
Ne zaboravi... Hoćeš ove sa susamom, zar ne? Dobri su. -Da.
Hvala. Hvala. Dobro.
Verovatno ću doći u oktobru.
Pokušaću pogledati tvoj prvi recital i možda fudbalsku utakmicu.
Možda ove godine i ne budem igrao fudbal.
To bi bila velika greška, veruj mi.
Nisam toliko dobar. -Prilično si dobar! Jesi!
Propustio sam letnji kamp, šanse da igram u prvom timu su male.
Objasni treneru situaciju. Tata ti živi u Evropi i hteo si da dođeš...
Bla-bla-bla, okrivi mene. Roditelji su mi užas, ja sam ozbiljan.
Ali nisam ozbiljan, tata. Nije me baš briga.
Pa, nemojmo odmah da odlučujemo, samo razmisli.
Samo kažem da su ekipni sportovi važni.
Stigli smo.
Obožavam ovaj aerodrom, a ti? -Sjajan je.
Super je, zar ne? Jesi li uzbuđen što ćeš videti mamu?
Da. I sve prijatelje. -Gde su ti avionska karta i pasoš?
Dobro. Jesi li samopouzdan zbog presedanja na druge letove?
Da, radeo sam ovo i pre. -Ali sad je zeznuto presedanje.
Zapamti, kad sletiš, ostani na svom sedištu,
neko iz avio kompanije će doći po tebe i odvesti te do izlaza.
Nema problema. -Dobro. U redu.
Možda je bolje da obavimo ovo.
Dođi ovamo! O, Bože!
Potrudiću se da dođem na recital, u redu?
Znaš... Ja se ne bih zamarao.
Zašto to govoriš? -Ne želim da budem zloban, ali...
Bilo bi mi lakše da ne dođeš na recital. -Zašto?
Bilo bi bolje da me posetiš za vikend kad nemam ništa.
Želim da čujem kako sviraš. -To je zato jer te mama mrzi.
Bila bi uznemirena kad bi bio tamo, a ja nervozan.
Znaš... -Hvala.
Ionako ne bi imali vremena za druženje.
Ne brini, smisliću nešto. Samo želim da se ne brineš.
Znaš? Znaš koliko ćeš mi nedostajati, zar ne?
Šta misliš, zašto me još toliko mrzi? -Ne znam.
Mislim da više mrzi Danijela nego tebe.
Da. -Ne brini, smisliću nešto.
Trebali bismo ovo obaviti. -Da. Mogu li nekako da pomognem?
Ne znam. -Ali znaš da te volim, zar ne? -Da! Znam!
Ovo mi je bilo najbolje leto u životu! -Stvarno? -Da!
I meni! Rekao sam ti da će poseta Grčkoj biti divna!
I bila je. -Dobro. Volim te, druže. -I ja tebe, tata.
Dobro. Da se pozdravimo.
Vidimo se! -Vidimo se.
PRE PONOĆI
Šta se dešava? -Glasali su protiv. -Čega? Vetrenjača?
Šest meseci radim sa njima, svi su se složili da je sjajno za regiju.
Šta se desilo? -Sad kažu da im se ne sviđa kako izgleda na brdu.
Kvari pogled. -Mislio sam da je gotovo. -I bilo je!
Praktično jeste! -Smeju li oni to? -Naravno! Već jesu, gotovo je.
Žao mi je. -Tako je frustrirajuće, ne mogu to više podneti.
Prihvatiću onaj posao. -Ne, ne želiš raditi za njih.
Zašto ne? -Za vladu? -Mislim da je ova drugačija.
Trebamo zakone, jedini je način da se nešto desi. -Nije jedini.
Dosta dobrog posla ste obavili. -Razmišljala sam, to bih trebala.
Samo da te podsetim da ti se ne sviđa taj tip.
Sve vreme koje si radila za njega, žalila si se na njega.
Zna biti seronja, ali zna obaviti stvari. Takva ću biti od sada.
Prava kučka, dobro? -Kad god vidim tog tipa, vidim ambiciju.
Oprosti, ne verujem mu. Jedino je prešao sa neprofitnog posla
u vladu da mu se ljudi dodvoravaju. -Briga me za njega.
Ali bićeš nesrećna. Uz silno politizovanje i kompromise. -Kako god.
Odlučila sam. Ne želim da budem dobrica koja gura gromadu uz brdo
i gleda kako pada. -Zar on nije pre bacao hemijske na pomoćnike?
Trebala sam da prihvatim ovaj posao pre godinu dana.
Prepala sam se obima posla. Mislim da je ovo najbolja prilika.
I veća je plata, uradiću to. -Dobro. Jesi li sigurna?
Ne, nisam sigurna ni u šta, u redu?
Što će se desiti svima ako odem? Fransoaz...
Računaju na mene. Što ti misliš?
Da ga prihvatim ili ne? -Ne, nemam mišljenje.
Ne želim da vidim kako ishitreno odlučuješ jer je posao
sa vetrenjačom propao. -Nije samo to. Muči me celo leto.
Znam da jeste -Trebala bih da prihvatim. Hoću! -Prihvati!
Prihvatiću! U redu?
O, Bože, da su stvari bar jednostavnije.
Ako odem, sjebana sam, ako ostanem, sjebana sam.
Uvek je stvar izbora. -Svet je sjeban. -Da, možda.
Konačno dobijemo odmor, a devojčice su bolesne prve dve nedelje.
Sa savršenim sinom koji je udaljen milione kilometara.
Ili ljubavi života koja ne zna počistiti za sobom i lepo se obrijati.
Ko kaže? Ne govoriš valjda o ovom kapetanu Čistoći?
Kapetan Čistoća? Koji je nestao svih ovih godina?
Šta si očekivala u ovoj fazi života? -Ja...
O, Bože...
Vidi ih kako su slatke. Izgledaju kao sijamski blizanci.
O, moj Bože! Slikaću ih. -Je li Ela pojela onu jabuku?
Otećeš kćerki hranu iz usta? -Hoću. -Dobro.
Skroz je smeđa. -Ne, ovde je malo čista.
Ela, ovo je dokaz da ti otac krade hranu.
Ako postaneš bulimična ili anoreksična.
Nije moja krivica. Nemoj samo da kriviš majku, u redu?
Ela, ovo je porodična jabuka. Učim ih vrednosti deljenja sa drugim.
Volim te, dušo. -Kako lepo.
Devojke, pamtićete ovaj odmor drugačije nego mi. -To sigurno.
Tako i moja mama, seća se mog detinjstva drugačije nego ja.
Molim te, nemoj da me snimaš.
Bože. Volim tvoju mamu. Uvek je kritikuješ.
Zato jer si propustila jebene godine. Ti proživljavaš dobro vreme.
Jebene godine... To me podsetilo, govoreći o sjebanom,
jesam li ti ispričala priču o mojoj maci Kleopatri?
Dobro. Mislim da bi se sećao da jesam.
To je priča... Kad sam bila mala, imala sam mačku Kleopatru.
Svakog proleća bi preskakala ogradu i ostajala skotna.
Uvek bi završila u pesku sa tačno dva mačića.
Dve mace, ha? -Svaki put. Svake godine, dve mačke.
Neverovatno. Onda jednog dana, imala sam oko trideset godina
i ručala sam sa tatom. Prisećala sam se, spomenula Kleopatru...
A on je rekao: Najteža stvar koju sam ikad morao da radim
je bilo ubijanje tih slatkih mačića...-A ja kažem: Šta?!
Ispostavilo se... Slušaj ovo.
Nekad bi bilo do sedam mačića u pesku.
A on bi ih uzeo pet i stavio u plastičnu kesu sa eterom.
To je grozno. -To je bilo...
Zaboravio je, laž koju su mi on i mama rekli o mačićima.
Kako bi odlučio koje će ubiti? -Pitala sam ga.
Jesi li uzeo, znaš, najpufnastiju, najslađu?
Onda je počeo da plače. Jadni tata.
Rekli smo da ćemo stati. Htele su da vide ruševine.
Da li bi trebali... .U stvari, Ela je htela... -Da li bismo trebali da ih probudimo?
Znaš... Možemo ih pogledati na putu do aerodroma.
Znaš da nećemo. -Da, verovatno nećemo.
Zbogom, drevne ruševine! Šta je uopšte posebno u vezi vas?
Vidiš jedne, video si ih sve!
O, moj Bože, usrani smo roditelji. Trebali smo stati. -Nema veze.
To je kultura. Vrati se. -Moramo im nekako izgraditi karakter.
Učimo ih vrednu lekciju. Gubiš, ako ne deluješ odmah.
A kad devojke budu na lečenju zbog desetogodišnje zavisnosti
od kokaina i spida, reći će, Nismo mogli mirno da spavamo
jer je tata govorio da gubiš ako ne deluješ odmah.
I bićeš kriv, ponovo. -Stvarno smo usrani roditelji. -Znam.
Pozdravljanje sa Henkom je bilo sranje. -Zašto? Je li bio uzrujan?
Ne, rekao je da mu je ovo bilo najbolje leto u životu.
To je sjajno. Ne bih se previše brinula za njega.
Često smo pričali. Znaš koje su mu glavne brige u životu?
Koje? -Bubuljice i kako ga devojke doživljavaju.
Jabuka ne pada daleko od drveta. -Nisam ja takav.
Hajde, molim te! Samo o tome razmišljaš! -O čemu? -O ženama!
Ne žalim se, posvećuješ mi puno pažnje.
Ali stalno buljiš u žene. Kao... -Ne buljim u žene. Ne buljim.
Vodim ljubav sa njima, očima.
Sviđa mi se taj Španac. Ili je to Grk?
Ne znam odakle sam, ali jako sam dlakav.
Mislim da je... Znaš... Henri možda...
Šta? -Ona mala Melina...
Ne znam. Bio je zaljubljen, ali...
Šališ se? Šta misliš, zašto je rekao da je proveo najbolje leto?
Jer smo se on i ja dobro proveli zajedno? -Isuse...
Onda, šta? Misliš da su se poljubili?
Da, jesu. Zaklela sam se na tajnost, ali rekao je da su se poljubili.
Šta je rekao? -Ne bih ti ništa trebala reći,
tako da neću govoriti. -Hajde! -Dobro!
Rekao mi je da je zabrinut zbog ljubljenja.
Znaš, jezik na jezik...
Da. Ali bio je tako sladak, sav nervozan,
sav crven, štipao se za obraze...
Dakle, on i Melina su bili u ozbiljnoj vezi. -Da. -Šta će sad biti?
Ne znam. Sigurno su prijatelji, na Fejsbuku.
Biće u kontaktu neko vreme. -Šta ako budu ceo život zajedno?
Tako si banalan. Ponekad sam...
Mislim... -Ko si ti? Dvanestogodišnja devojčica?
Tvoja prva ljubav, da li je se uopšte sećaš? -Sećam!
To si bila ti. -Hajde, molim te, kao da si bio devac sa 23 godine.
Rekla si prva ljubav, ne prvo seksualno iskustvo.
Dobro. Kao da sam prva žena u koju si se zaljubio?
Otprilike. -Ne bih rekla. -Prva sa kojom sam osetio povezanost.
Ja tebi nisam bio prva ljubav?
Naravno da nisi.
Samo sam mislio da jesam.
Džesi, prestani sa ovim. -U redu je. -Glupo je. -Nije bitno.
Koliko imaš godina? Hajde! -41 godinu. I samo sam tebe voleo.
Kako nas... zafrkavaš sve.
Imam trojanca u novčaniku i raketu u džepu.
Zaglavila sam sa američkim tinejdžerom.
Ne mogu da verujem. Moramo li da odradimo sve ono kasnije?
Šta? Hajde! Patriku to puno znači .
Ariadni i Stefanos su verovatno već tamo. Deca žele još jednom...
Ne, ne... -Biće zabavno. -Mislila sam na hotel kasnije.
Nisam sigurna da želim tamo... Zdravo, dušo.
Da. Dobro, dobro, dobro.
U redu je. Nazovi me iz Londona. Ugodan let. Zdravo.
Rekli su im da sve ugase. Počeli su sa uzletanjem
i rekla sam mu da nazove iz aviona. Ne volim kad leti.
Šta?
Šta je? -Samo... Ne znam. Ne znam.
Mislim da ne mogu stalno ovo da radim. -Koje?
Svako leto, svaki Božić, tako je...
Znam, zlo mi je od toga. -Ne bi bilo loše da ga...
Kao da ga šaljem u internat ili negde.
Ne znam. Da smo se tvoja mama i ja malo bolje slagali.
Znam. Kao da ga šaljemo preko neprijateljskih linija.
Ovaj put me stvarno pogodilo.
Biće maturant u srednjoj. Još četiri godine i biće samostalan.
To su dobre vesti. Imamo još četiri godine ovog...
Ovo je ključno vreme. Osećam da bih trebao biti uz njega.
Sad ili nikad.
Kako to misliš?
Mislio sam da će na kraju živeti sa nama, negde usput.
Vreme je prošlo tako brzo... I evo nas. Srednja škola je.
Tu su devojke. Pa onda prijave na fakultet.
U pravu si, možda je vreme. Mislim da jeste.
Reci njegovoj mami ovo i pitaj je, može li on da živi sa nama.
On bi se oduševio! -To se neće desiti.
U redu? Neće mi dati ništa na šta nije zakonski prisiljena.
Hoćeš li nazvati onog advokata? -Ne, ne sviđa mi se. Užasan je.
Da nazovem njegovu majku? -Ne, molim te. Nikad više.
Klinac ne zna baciti ni loptu za bejzbol!
Koga briga?
Zamahuje laktom. Baca kao devojčica. -Nije tvoja krivica.
Moja je krivica. Otac treba to da te nauči.
Ne voli bejzbol. Ne možeš ga kriviti. -To je primer. Metafora za sve.
Navršava četrnaest i mora da bude sa svojim ocem.
Džesi, neću da se preselim u Čikago. -Jesam li te pitao?
Odakle sad to? Samo razmišljam naglas.
Ovo je jedina stvar koju sam obećao da neću uraditi,
osvrnem se i radim to. -Slušaj, ti si divan otac.
On voli odnos koji imate. Voli pisma koja mu šalješ.
Uopšte ne čita pisma. -Čita ih, samo ne odgovara na njih kako ti želiš.
Znam da ako propustim ove godine, one se nikad neće vratiti.
O, moj Bože. -Šta je?
Ovde se završava.
O čemu pričaš? -Ovako ljudi počinju da prekidaju.
O, moj Bože. -Ne, ne... -Upravo si reskirala.
Zabeležiću ovo. Dan kada si zapalio tempiranu bombu koja će
uništiti naše živote. Da.
Dobro, kao prvo, tempirana bomba se ne pali, nego postavlja.
Rekao si da je on tempirana bomba. -Kako god.
Znaš šta? Počela je da otkucava. I ovako se to dešava.
Nesrećan si i kriviš drugog, ljutnja raste, sve se raspadne
i prekinete. -To radiš da me ućutkaš. -Uopšte ne!
Uopšte ne! -To radiš. -Iznenađena sam što smo ovoliko izdržali.
Eto, izgovaraš to... -Bili smo na paralelnim putevima,
a sad su nam se putevi ukrstili. Ja idem na zapad, a ti na istok.
Veruj mi, ovako se događa. Videla sam. Ketrin i Aleksandar...
Šališ se, zar ne? -Pa, ne.
Šalim se... i ne šalim.
Tako je. Samo...
Ovo je kraj. -Koliko još ima do ruševina?
Bile su zatvorene. -Da.
Dušo, odlučili smo da ih pogledamo na povratku do aerodroma.
Dobro? -Tačno. Krenućemo ranije, zar ne? -Da.
Šta se desilo sa mojom jabukom? -Tvoja jabuka...
U redu?
Daj mi spisak. -Nemam ga. -U novčaniku ti je.
I novčanik.
Dobro, ja sam general.
General, dobro?
Vojniče Čistoća, ne dirajte ništa!
Gde je moj tim?!
Crveni.
Dobro. Paprika!
U stvari, pročitao sam obe. Prva se zove "Onaj put",
a druga "Ovaj put". -Ne, prva je "Ovaj put", druga je "Onaj put".
Postoji šala u našoj porodici. "Ovo" nas je spojilo,
a "Ono" nam je platilo apartman. -Dobro.
Ali sigurno je čudno za Selin, kako je prikazana u knjizi. Zar ne?
Zašto? Mislim da se navikla. -Ali druga je seksi, čoveče.
Kad on propusti avion, kad zamrače prozore i seksaju se danima
kao da ne postoji sutra. Mislim, opa! Jeste li stvarno to radili?
Jeste, a? -Jesi li pročitao Džesijevu treću knjigu?
Bolja je od prve dve. -Pisao sam je duže nego prve dve zajedno.
Treću nisam. Žena mi je dala, ali preduga mi je.
I naslov je dug. Kako se ono zove? -"Privremeni glumci dugogodišnje,
ali slabo gledane produkcije predstave Prolaznost".
Tačno tako. -Nisi sam. I ostali misle da je predugačak.
Bolja je knjiga. Puno je ambicioznija.
Šta kaže? -Kaže da mu se sviđaju... sve knjige.
Stvarno. Pa...
Sviđa mi se ovde. Mesto je super. Ovaj paradajz je odličan.
Mogu ga namirisati. Miriše tako dobro.
Da, Patrik je jako ponosan na njega.
Znam da je glupo, ali kad smo trebali napustiti Pariz,
bila sam nervozna zbog dolaska, a sad pred odlazak, mi se ne ide nazad.
Zašto si bila nervozna? -Da, zašto? -Ne znam.
Ovo mesto je puno hiljada godina mitova i tragedija, mislila sam
da će se desiti tragedija. -Da će ti Minotaur pojesti decu.
Da. Tačno tako.
Sve vreme ovde sam radeo na ideji o grupi različitih ljudi
sa deformacijama mozga. U knjizi bi se radilo
o jednom njihovom danu iz ugla njihovih jedinstvenih pogleda.
Postoji starica sa stanjem zbog koje osećaš večni deža-vi.
I za svako iskustvo oseća da ga je već doživela.
Mogla bi da sedi sa nama i priča kao da je naizgled funkcionalna.
A u glavi misli... Zar nije to već rekao?
Zar nismo bili ovde juče i vodili isti razgovor?
Baš kao deža-vi? -Ali ne stalno. To je suština, svaka životna rutina...
Doručak, novine, film... Uverena je da je to doživela.
Je li to pravo stanje? -Da, zove se stalni deža-v...
Pravo je, ali ne mogu izgovoriti. Postoje druga dva lika
sa bolesti prepoznavanja lica.
Ima jedan tip koji ne može prepoznati ženu 20 godina.
Pogleda se u ogledalo i oseća nepovezano sa likom koji vidi.
A drugi lik je suprotnost. Domaćica srednjih godina
sa kategorički preteranim sećanjem svakog viđenog lica.
Živi u velikom gradu, ali njoj je mali. Prođe vozač taksija i pomisli,
To je vozač koji me je odveo do Place des Vosgesa pre tri Božića.
Ili starica šeta ulicom, i pomisli...
Ona je prošle godine sedela dva sedišta niže u onom metrou.
Sa svima koga upozna ona oseća intimu i povezanost.
Ja sam kao prvi tip. Uglavnom ne osećam povezanost ni sa čim.
Ahilej! Ana! Hej, ljudi.
Vidi tog malog. Provodi najbolje leto od svih nas.
Govorio si o ta tri lika. -Nisu samo tri lika, nego grupa ljudi.
Sad radim na poglavlju o mladom Grku po imenu Ahilej.
Meni? -Nazvan je po tebi. I samo razmišlja o krajnosti.
On samo vidi prolaznu prirodu svega.
Pogleda more i pomisli na dan kad će presušiti i biti puno fosila.
Ne znam. -Šta? -Zvuči malo pretenciozno. -Neće biti. Obećavam.
Biće jako smešno. Podigne knjigu i pomisli,
Ko će zadnji ovo pročitati? -To je smešno?
Nekad razmišljam tako. -Ne uzbuđuju ga sise, auta, piće, ništa?
Samo razmišlja o smrti. -Ne toliko o smrti.
To je kao preobražaj. Vidi predaleko u budućnost.
Dobro. -Sviđa mi se ova ideja za roman.
Ali trebao bi dodati lik starca poput mene.
Jadnog naivčinu koji se ne seća šta je doručkovao.
Ali još čuje pesmu uz koju je Šila Kempbel plesala
bez grudnjaka na baru u Džuresu, kad je imao četrnaest godina.
Može to. -Dakle, imaš ljude izgubljene u vremenu.
Koja je povezanost? Hoće li se seksati? Zar ti to ne treba?
Nisu izgubljeni u vremenu, nego u percepciji.
To je suština. Mislim da smestim ceo roman u film.
Svaki lik nekako dođe u kontakt sa filmom "Na dokovima Njujorka".
Jesi gledao "Na dokovima Njujorka"?
Sa Brandom? -Da. Prvo poglavlje knjige je za otvaranja filma
na Tajms Skveru 1954.godine. Ona starica koja ima deža-vi
uđe na matineju... Osim što sve vreme misli...
Zar ovo nisam već gledala? Onda je u drugom poglavlju
čas studija filma u Parizu 1979.
Onda imamo kazansku retrospektivu u Minhenu 1993.
Čoveče, to je vreme. Kako to nije vreme?
Jeste reme, ali više se radi o percepciji.
Ne sviđa ti se? -Mislim da će biti predugačka!
Meni se sviđa. -Ne slušaj ga, on pravi bicikle.
Pošalji je meni u Gali. -Hoću.
Mi u Francuskoj punimo paradajz paradajzom, a paprike paprikama.
Stvarno? Mi koristimo isti fil za oboje
zbog reakcije sa lišćem koje daje ukus. -Dobro.
Selin, nemoj ih previše puniti jer će iscuriti u rerni.
Može da izgleda gadno. -Dobro. -Dobro ti ide, Selin.
Posebno nemoj da slušaš Stefanosa.
Nikad nije pripremao ovo jelo. Ni jedno jelo, u stvari.
Pusti, pusti! Pusti me! Pusti me!
Prestanite da se svađate sa noževima!
Prestanite! Prestanite da se svađate sa noževima!
Ne svađamo se. Pregovaramo.
Da. -Pregovaranje? Tako vi to zovete?
To je naš sistem.
Dakle, našli ste sistem koji vam odgovara.
Mislila sam da se to zove veza, ali sviđa mi se sistem.
Spremno je, zar ne?
Pre smo imali taj sistem.
Ne predaleko, devojke!
Ne želim da ovo jelo prođe a da zahvalim svima vama.
Pogotovo tebi, Patrik. Nismo znali šta nas je čekalo ovih šest nedelja.
Možda stigne pismo sa fakulteta kojim smo pozvani na južni Peloponez
u Grčkoj u kuću za goste sjajnog pisca?
Naravno! Zašto da ne?
Onda na aerodromu ranije danas...
Henk mi se okrene i kaže da mu je ovo bilo najbolje leto u životu.
I moram da kažem isto. Hvala ti, Patrik!
Ne samo za ono što si učinio za mene i moju porodicu,
nego i za sve načine na koje si to uradio. Za Patrika!
Hvala, hvala. Kad sam te prvi put video na aerodromu,
pomislio sam: Sigurno tako obučen čovek, ne voli da piše pisma.
Ali sad, mislim da sam naučio tvoju tajnu. Dolazili su nam sjajni pisci
poslednju deceniju, ali ni jedan nije imao tako zanimljivog partnera.
Kažem ti. -A Selin...
Bilo je sjajno što ste ti i tvoje živahne kćerke bili ovde.
I srećan sam što si upoznala moju dragu prijateljicu Nataliju
čiji mi je muž Elias bio kao brat.
Žao mi je zbog pukovnika. Stvarno. -Ne, ne.
Hvala što ste uključili Anu i mene ovo leto.
Znate da me inače tera da radim, ali kad povedem Anu,
pusti mi da sedim za stolom sa odraslima.
Dobrodošao za sto sa odraslima!
Koliko dugo ste vas dvoje zajedno? -Od prošlog leta.
Upoznali smo se ovde pre godinu dana u mojim poslednjim danima sa dedom.
Pre mog povratka u Atinu. -Upoznali smo se na zabavi.
Radila sam Šekspira u Epidavrosu.
Koga si glumila? -Perditu iz Zimske priče.
Bila je fantastična. Sećaš se, Patrik, kad smo bili? -A, Perdita...
Kad zaplešeš, voleo bih da si morski talas, koji bi samo plesao.
Kako si sad to odglumio. Bilo je bolje od onog tipa u predstavi.
Ljudi još pričaju o toj produkciji. -Žurka posle predstave je bila još bolja.
Tada smo se upoznali. -Imao sam stari BSA motor. -Lepo.
Vozili smo se svu noć i onda sam morao da je odvezem do pozorišta
da uzme svoje stvari. Bila je zora. -Nikad to neću zaboraviti.
Bilo je na otvorenom, na mestu gde može da stane 12 hiljada ljudi,
a tad je bilo prazno. -Ona je sedela skroz u zadnjem redu.
Popeo sam se na pozornicu...
i šapnuo joj. -Akustika je tamo neverovatna.
Videla sam kako mu se usta miču i tri sekunde kasnije,
čula sam njegov glas u ušima. -Šta je rekao?
To je lično. -Onda je, par dana kasnije, morala da odleti u Pariz.
Kako ste ostali u kontaktu? -Preko skajpa. Skoro svaki dan od tad.
Bili bismo u krevetu pa bi stavljali laptope kraj kreveta
i zaspali zajedno. -To je nova romantika.
Kad se probudim, slika je obično bila zamrznuta,
a Anino lice sa nekim čudnim izrazom, kao...
Mogu li da vam postavim pitanje? Molim vas? Kad ste na skajpu...
da li počnete, znate... malo ludovati?
Kako si vulgaran! -Samo sam amaterski antropolog
koji je zainteresovan za virtuelni svet na teorijskom nivou.
Sad si antropolog. -Na primer, seks u bliskoj budućnosti...
Ne izmišljam. Biće samo uključivanje,
diranje svojih genitalija nečim.
I imao bi virtuelni odnos sa kim god hoćeš.
Moći ćeš da programiraš ono što ti je najdraže.
Moći ćeš da ukucaš god šta želiš. Da ti Merilin Monro šapće na uvo.
Možda mi se to svidi! Da!
Mislim... Zašto ne? Sve više naših iskustava
dogodiće se u virtualnom svetu. -Da.
A ti si pisac. Kako ćeš se osećati kad kompjuter
napiše knjigu bolju od "Rata i mira"? -To se neće desiti!
Mislim da je jedino pitanje kad će se desiti deda.
Mislim da ću se osećati kao i Kasparov.
Svi šahisti su osetili kad se više nisu mogli suprotstaviti
onim ogromnim kompjuterima. -Velikim crnim. -Tako je!
Ispočetka niko nije mislio da kompjuter može da pobedi našeg najboljeg šahistu.
Mašini nedostaje onaj neopisivi ljudski instinkt.
A sad se ne možemo ni takmičiti.
Gledala sam dokumentarac u kojem su izvodili eksperimente na zamorcu
prikopčali su ga, upalili prekidač i on je doživeo orgazam.
Naučnici su se nekako smejali jadnom malom stvoru,
a on je ignorisao hranu i vodu i nije hteo ništa drugo da radi.
Na kraju je uginuo. Mislim da je to budućnost čovečanstva.
Jednostavno...
i umrete! -Pa možda, ali...
svaka generacija veruje da će doživeti smak sveta.
Ja osećam da ga u stvari živim. -Imam pitanje za tebe, Patrik.
Mislim da mnogi to osećaju, da smo opsednuti zadovoljstvom,
zbunjeni pornografijom, materijalisti. Ugrađujemo humanost
u tehnologiju, a istovremeno kompjuteri postaju osetljivi.
Pa, moje pitanje je da li je ovo poimanje sebe?
To je napisano na vratima Apolonovog hrama u Delfima.
Piše "Gnothi seauton", što znači: Spoznaj samog sebe.
Ali već smo 99% automatizovani. Naša svojstvenost ili nešto
za šta mislimo da smo mi, to je samo delić onog što mozak radi.
Većinom su automatske funkcije, onda šta to u stvari gledamo?
Ako je pojam sebe tako mali procenat kao što kažeš,
kako to da toliko slušam o tome?
Kao moj penis. Nije tako veliki, mali je deo mene,
ali treba mu puno pažnje. -I njegovom!
A kako ste se vas dvoje upoznali? -Ne znaš? -Šta?
Moraš pročitati Džesijeve knjige. -Pogotovo ako želiš da znaš
kako je to seksati se sa mnom, iščitaj to! -Pročitaj!
Izvini, Stefanos. -Dobro je napisana.
Da. -Upoznali smo se pre 18 godina, malo zaljubili i onda...
Izgubili smo kontakt. Deceniju kasnije, slučajno smo se našli.
Ne, nismo se slučajno našli, medvediću.
Napisao si knjigu "inspirisanu" našim upoznavanjem... -Da, da...
Čitala sam o tome i potražila ga. -Dosta romantično. -Ne baš.
Nije pomenuo da je oženjen, da ima dete... -Detalji! Detalji!
Taj deo je bio katastrofa! -Nije bio katastrofa. Bilo je neizbežno.
I prvi put kad smo se seksali bez kondoma, bliznakinje!
I otad smo osuđeni na propast.
Žao mi je što to govorim. -Nije valjda tako loše? Devojčice su prekrasne.
Slatke su. Ne, ne, ima to svojih prednosti.
Dozvoli da ti odmah kažem Ana, kako da zadržiš muškarca.
Moraš mu dati da pobeđuje u svim glupavim igricama...
koje voli. Kad sam upoznala Džesija i kad smo prvi put igrali pinbol,
naravno, pobeđivala sam... -Slušate fundamentalnu laž naše veze.
U poslednjoj minuti pustim lopticu da prođe kroz sredinu.
Popravlja mu raspoloženje kad ne pobedim u svakoj igri.
Nikad se ne bi seksali. Žao mi je što govorim ovo,
ali on je u stvari prikriveni mačo.
Sanja da ima kurvu za ženu. -To mi je najveća aspiracija. -Sanja!
Pa...
Da? -Pa, ti si pisac?
Da, naravno. -Dakle, pišeš... knjige?
Napisao sam ih nekoliko, naravno.
Nikad pre nisam upoznala pisca. Sigurno si vrlo pametan.
Ja nekad ne mogu napisati ni vlastito ime, kad sam umorna.
Kakve knjige voliš? -Volim priče koje imaju neku poruku,
na primer, prekrasnu ljubavnu priču. -Naravno.
Znaš, jednom sam pročitala knjigu. Romeo i... -Julija.
Da! Znaš je? -Jako je dobra. To je u stvari pozorišni komad.
To nije knjiga, nego pozorišni komad.
Mislila sam da je to knjiga napisana po filmu.
Ne, drama. -Dobro, to je bila drama!
Nisam je celu pročitala jer moram da pratim vesti i čitam časopise.
Da znam šta se dešava u životima svih tih ljudi. -To je važno.
Pa, ti si vrlo, vrlo pametan.
I kladim se da imaš ogroman penis.
Zašto me tako privlači ova žena?! -Istina je!
I to je smešni deo. Ne tako smešan kao deo o prikrivenom mačo tipu...
Jeste da mi je danas nakon što smo odvezli Henrija
rekao, iako imam ponudu za sjajan posao, da želi da je odbijem
i da se odselimo u Čikago. -Nisam to rekao. -Da možemo dadiljati
svaki drugi vikend za njegovu bivšu. -Hej, prestao si!
Sigurno je bilo teško pozdraviti se sa Henkom. -Da. -On je sjajan klinac.
Da, već mi nedostaje moj šahovski partner.
Kad se Stefanos i ja rastanemo, dobiću puno starateljstvo.
Biće dobro neko vreme jer ćemo ja i moja dvadesetogodišnja devojka
biti malo prezauzeti. -Volim te. -Volim i ja tebe.
Znam priču koju moj suprug voli.
Ona će vam reći sve o muškosti i ženstvenosti.
Spremni? Moja mama je bila medicinska sestra.
Bila bi uz ljude kad bi se budili iz kome.
Slušaj. Priča je zanimljiva. -Slušam.
Ona bi im govorila:
Zdravo, ja sam Ketrin. Budite se iz kome.
Doživeli ste tešku automobilsku nesreću.
Bićete dobro.
Bićete u redu. I takve stvari.
Rekla je da bi kod svake žene, prva njihova reakcija
bila pitanja o svima drugima. Kako su moja deca?
Kako je moj suprug? Je li još ko povređen?
Svaki muškarac, bez izuzetka...
Kad bi im se to reklo, šta bi prvo uradili?
Pogledali bi svoj kurac.
Morate da se uveriti da je još tu. Morate da se uveriti da još radi.
Morate! -Živ je i zdrav!
I na kraju se sete da pitaju o svojoj deci
ili drugima koji su možda slučajno poginuli, i takve stvari.
Zar to ne govori sve? Prvo penis, a ona ostatak sveta.
Penis! Penis! Penis!
Ako možeš objasniti pod striktno polnim uslovima,
zašto ti ili bilo koja žena trošite vreme
na ljutnju i zamaranje da bi pomenila muškarca?
Tačno! Sve je biologija. U čemu je problem?
Tako dobro izvrćete stvari.
Pokušavam da kažem da je to kao da se ljutiš na žabu što je zelena.
Da! Tačno! -Čuvši sve ovo...
Pitam se da li nam je ideja večne ljubavne veze još uvek važna?
Mislim, znamo da ćemo na kraju prekinuti. -Definitivno.
Jesu li tvoji roditelji još uvek zajedno? -Nema šanse.
Ne, a tvoji? -Jesu, ali mogli su se rastati.
Da su imali više novca, ne bi više bili zajedno.
Kako ste realni. Rođena sam u pogrešnoj generaciji.
Moja je prabaka napisala celoj porodici pismo od 26 stranica
na samrtničkoj postelji. Napisala je tri stranice o kostimu
koji je sašila za predstavu, a jedan paragraf o suprugu.
Je li i ona bila glumica? -Ne, bila je...
Krojačica. -Krojačica.
Imala je divne prijatelje, a o mom pradedi
spomenula je tri događaja. Otišao je u rat,
odselili smo se zbog njegovog posla i poginuo je.
Njen veliki savet je bio da nas ne obuzima romantična ljubav.
Prijateljstva i posao, rekla je, donosili su joj najveću sreću.
Potpuno se slažem. To je ono što nas sjebe, zar ne?
Ta ideja o srodnoj duši, o nekome ko će naići
da nas upotpuni i spase od toga da se brinemo sami za sebe.
Sa Stefanosom, jako sam spustila standarde.
Znam da mi neće zadovoljiti nikakve potrebe. -Definitivno ne.
A baka? Je li ti bila srodna duša?
Zvuči dopadljivo, ali tvoja baka je bila racionalnija od toga.
Brinula se za sebe i zamolila me da radim isto.
Sa puno prostora za kompromise. -Da, to zvuči idealno.
Da, seksualno. -Ali očito je da moja žena danas nije ovde.
Nikad nismo bili jedna osoba, uvek dve. Tako nam je bilo draže.
To je tako prekrasno. Mislim da me moj suprug uvek pokušava...
kolonizovati, znate. -Kolonizujem te?
Da, ali i ja tebe kolonizujem, dragi. -Pa, dobro.
Ali na kraju nije važna ljubav druge osobe,
nego ljubav života. -To je dobro znati, jer život mogu da podnesem.
Ariadni, sa druge strane... Svi znamo da su Grci tvorci tragedije.
I uz to što to dolazi sa poluostrva Mani, što je skraćeno za maniju!
Hej, ako ne odemo do one hotelske sobe večeras,
možete li da dobijete povrat novca ili da je iskoristite? –Nema povrata novca.
Pokušavate da se izvučete? -Ne. To nam je sjajan poklon,
ali rastresena sam zbog pakovanja i zbog devojčica... -Ne, ne!
Dogovorili smo se, ljudi. Mi ćemo čuvati decu. Uživaćete.
Čuvaćemo ih. -Jako je dobro. -Šetnja do hotela je fantastična.
Nećete požaliti i bićemo uvređeni ako ne odete.
Dobro. Hvala vam.
Ići ćete. -Pa, kad razmišljam o svom suprugu,
ono što mi najviše nedostaje u vezi njega jeste...
način na koji bi noću legao uz mene.
Ponekad bi se njegove ruke raširile preko mojih grudi
i ne bih se mogla micati, ja... Čak sam zadržavala dah.
Ali osećala sam se sigurnom.
Upotpunjenom.
I nedostaje mi način na koji je zviždao šetajući ulicom.
Svaki put kad nešto radim, pomislim šta bi on rekao.
Hladno je danas, uzmi šal.
Ali u zadnje vreme...
zaboravljam male stvari.
Nekako bledi i počinjem da ga zaboravljam.
Kao da...
Kao da ga ponovo gubim. Tako da nekad...
teram sebe da se setim svakog detalja njegovog lica.
Prave boje njegovih očiju, njegovih usana, njegovih zuba.
Teksture njegove kože, njegove kose.
To je sve nestalo kad je umro.
I ponekad... Ne uvek, nego ponekad...
u stvari mogu da ga vidim.
Kao da se oblak pomeri i on se pojavi. I mogu skoro da ga dodirnem.
Ali onda... stvarnost sruši sve.
i on ponovo nestane.
Neko vreme sam to radila svako jutro kad sunce nije bilo prejako.
Zbog sunca, nekako nestane.
Kako se i pojavi, tako i nestane.
Kao svitanje i zalazak sunca. Bilo šta...
tako krakotrajno.
To je kao i sa našim životima.
Pojavimo se i nestanemo.
I jako smo važni nekima...
ali samo... prolazimo kroz život.
Za prolaženje.
Na kraju zatekne svoje lice u odrazu prozora
i shvati da nije više devetogodišnjak. Odjednom je star, ima bradu
i suzne oči. -To izgleda tužno.
Prvo sam mislila da ćeš ispričati priču o tipu sa izmišljenim prijateljima.
Koju? -Kad mu se u pedesetim ponovno pojave izmišljeni prijatelji.
Ona sa kolibrijem? -Da! -Svidela ti se ta? -Bila je smešna.
Sećaš se onog pisma što si mi dao da pročitam, kojeg si napisao
sa 20 godina sebi sa 40? -Da, sećam se prve rečenice.
Dragi četrdesetogodišnji Džesi, nadam se da nisi razveden.
Nisam zapamtila taj deo. Mislim na ostale stvari u pismu. Isti si.
Uvek mislimo da se razvijamo, ali ne možemo mnogo da se promenimo.
Znaš, mislim da sam se ja najviše promenio? -Kako?
Kad sam bio mlađi, samo sam hteo da vreme brže teče. -Zašto?
Da se mogu osamostaliti. Biti slobodan od roditelja, škole i svih sranja.
Hteo sam da zatvorim oči i probudim se kao odrastao.
Sad kad osećam da se to desilo, želim da sve uspori.
Čudno, uvek sam osećala, gde god da sam u životu,
da je to sećanje ili san. -Znam da si to uvek mislila.
I ja. Je li ovo stvarno moj život?
Dešava li se ovo sada? -Dešava. -Znam!
Čini mi se da svake godine postajem sve skromniji i preokupiraniji
stvarima koje nikad neću spoznati niti ih razumeti.
To ti stalno govorim, ne znaš ništa. -Znam! Počinjem shvatati!
Ali ne znati nije tako loše. Mislim...
Suština je da gledaš, tražiš,
da ostaneš gladan, zar ne? -Istina. Voleo bih da je malo lakše.
Kako to misliš? -Samo da ostane na određenom nivou strasti.
Pre bi ti to dolazilo prirodno.
Sećaš se kad sam bio mlađi? Ja i moji prijatelji pisci...
Osećali smo da radimo nešto važno. Kao da je došlo naše doba.
Ali svi ste bili gomila drskih kretena, zar ne?
Nismo! Dobro, možda. Jednostavno smo prerasli tu energiju.
Svu tu kreativnost ili koju god ambiciju su ljudi imali.
Mislim da moraš da budeš u maloj zabludi da bi ostao motivisan.
Mladi muškarci to rade i stalno se međusobno upoređuju.
Imaju te silne putokaze po kojima sude.
To si pre stalno radio. -Šta to? -Na primer...
Rembo je napisao ovo do 17. godine, Skot Ficdžerald ovo...
Balzak je pisao svaki dan pre doručka, a kojeg đavola ja radim?
Žene ne razmišljaju tako kao vi. -Misliš da ne?
Možda imamo manje toga za poređenje.
Većina koja uspe u životu, kad čuješ za njih, budu u pedesetima
jer im je bilo teško da pre dobiju bilo kakva priznanja.
Borile su se trideset godina ili su podizale decu i ostajale kući
pre nego što su mogle da rade ono što žele.
U stvari, znaš šta? Nekako je oslobađajuće.
Ne moramo ceo život da se poredimo sa Martinom Luterom Kingom,
Gandijem, Tolstojem... -A Jovanka Orleanka?
Bila je tinejdžerka i spasila je Francusku.
Ko želi biti Jovanka Orleanka? Zaboravi Francusku.
Spaljena je na lomači, i to kao devica!
Dobro? Ništa čemu težim. Kakav sjajan uspeh!
O, Bože... -Šta je? -Ne, ništa.
Šta je? -Ovo je tako čudno.
Kako to misliš? -Mi.Ovo. Šetamo i razgovaramo.
O nečemu što nije raspored jela i posla.
Koliko je prošlo otkad smo lutali i pričali sranja?
Čuješ li isto što i ja?
More? -Ne. -Šta? Nema malih nogu!
Ništa se ne ruši, ništa ne moramo čistiti,
ništa nepravedno se ne dešava. -Da.
Kad je to bilo poslednji put? -Kad nismo trebali biti nigde?
Da. -Sećaš li se šetnje oko Luksemburških vrtova?
Da. -Ubijao sam te u stonom tenisu na onim betonskim stolovima.
Čestitam! Pobedeo si ženu trudnu sa bliznakinjama!
Pravi si gospodin! -Bolje nego da izgubim od trudnice sa bliznakinjama.
Dobro? -O, Bože.
Znaš šta mislim? Mislim da otkad napustimo kuću roditelja
i dok ne dobijemo decu, samo je tad život u našim rukama.
Imao sam jednu deceniju toga. Bilo je sjajno. Baš je dugo trajalo.
Dan, nedelja ili godina, nije bilo velike razlike.
Pre sam pratila vreme. Kroz poslove, momke i takve stvari.
Sad mogu da ti ispričam svaki detalj iz poslednjih sedam godina
po onome što se dešavalo u životima devojčica. -Da, upotpunosti.
I ti to radiš? -Da! Vreme je danas ograničeno.
Stvarno? -Šta? -Ne, samo sam iznanađena da i ti to radiš.
Dobro. Brzi test. Avgust 2009.
Avgust... Hajde! Brzo.
Šta se dešavalo? -Avgust... Bili smo na odmoru sa tvojim roditeljima.
Nina je prva dobila ospice, a ubrzo i Ela.
Jako sam impresionirana. -Hoću li dobiti zlatnu zvezdu?
Možda.
Hej, mogu li da ti postavim pitanje? -Naravno.
Da se prvi put danas susrećemo u vozu, da li bih ti bila privlačna?
Naravno. -Ne, ali stvarno kakva sam sad.
Da li bi pričao sa mnom? Da li bi me zamolio da siđem sa voza sa tobom?
Postavljaš teoretsko pitanje. Kakva bi bila moja životna situacija?
Tehnički, to ne bi trebala biti prevara? -Zašto jednostavno ne kažeš "da"?
Jesam. Rekao sam naravno. -Trebao si reći nešto romantično
i uprskao si, dobro? -Dobro. Da te vidim u vozu...
Slušaj, zarobio bih te pogledom. Onda bih ti prišao i rekao:
Dušo, pališ me k'o jarca koza.
Prestani! To je odvratno! Da jarac!
Ne! U stvari, pao si na testu i činjenica je
da me ne bi pokupio u vozu. Ne bi me uopšte primetio,
debeloguzu, sredovečnu mamu koja gubi kosu. -Dobro.
Da, to sam ja. -Smestila si mi da ne uspem.
Stvarno jesi. -Dobro, istina je.
Ali u stvarnom svetu, ćelava, na dan utakmice, kad je bilo važno,
pričao sam sa tobom u vozu. I to je bilo najbolje što sam napravio.
Stvarno? Pogledaj koze. -Hej. -Zdravo.
Znaš, to uopšte nije dobro pitanje.
Pravo pitanje bi bilo da sam te zamolio da siđeš sa voza...
Da... -Da li bi sišla sa mnom? -Naravno da ne, ljudi me čekaju.
A četrdesetjednogodišnji uspaljeni jarac...
Kako jezivo! Prestrašena sam. Upomoć! Policija!
Ne mogu da verujem da imam 41 godinu. -Ni ja. Tako si ostario.
Nisam mislila da ću spavati sa nekim ko ima preko 40. -Da.
Znaš šta? Ti si najstariji tip sa kojim sam ikad spavala.
I to je nešto. -Istina. -Znam da nisam najstariji kojem si popušila.
Šta?! -Ona konferencija u Varšavi.
Koja konferencija? -Leh Valensa. - Leh Valensa?!
O čemu pričaš?! -To je bilo pre nego što smo završili zajedno.
Možeš priznati. Sećam se kako si govorila o njemu.
Kako ti je otvorio srce. Sigurno si mu popušila.
Sigurno! -Stvarno si lud. To je bio Gorbačov.
Ti geografsko retardirani, fudbalom opsednuti,
krofnoljubivi Amerikanče!
Oprosti zbog mešanja vođa Istačnog bloka! -I nisam mu popušila!
Povuci to! -Dobro, dobro. -Bože!
Onda, je li bio Vaclav Havel? -Dobro.
Slušaj ovo. Hteo sam da ti kažem kasnije, ali slabo čuvam tajne.
Šta? Imaš tumor na mozgu i umrećeš? -Ne, ne.
Ništa tako, u redu? U stvari, jeste nešto tako.
Umrla mi je baka. -Kada? -Tata mi je poslao poruku pre jela.
Moje saučešće. Zašto mi nisi rekao?
Svi su to očekivali. Dugo je živela, imala je sjajan život.
Imala je 96 godina. -Nije dugo živela nakon smrti tvog dede.
Jedva godinu dana. Smešno je kakva je svetica bila ta žena.
Bila je medicinska sestra u ratu. Brinula je o nama svima.
Nikad nije rekla ružnu reč ni o kome. -Da sam je bar upoznala.
Nema veze. Do smrti joj se nisu baš upoznavali novi ljudi.
Bila je ceo život slatka kao kolač,
kad je deda umro, postala je nekako deformisana. -Dogodi se.
Tugovala je, zar ne? -Tata je rekao da je samo čekala smrt.
Koliko su bili u braku? -74 godine.
Jebote! Kako je to moguće? -Ne znam.
Koliko ćemo mi imati godina, ako budemo zajedno 74 godine?
Odakle počinjemo brojati? -Valjda od prvog seksa.
Dobro. -Da. -Onda... 1994.
Dobro, devedeset četvrte...
56 godina od sada. -Imaćemo 98 godina.
Bi li mogao da me trpiš još 56 godina? Moram da znam.
Ja ne znam hoću li moći tebe da trpim.
Ludo je kad razmisliš koje su sve promene videli.
Kad su se upoznali, oboje nisu imali struju.
Vodio ju je u školu na konju.
Onda su maturirali, on je bio “valediktorian”, a ona “salutatorian”.
Šta to znači? -On je bio najbolji đak, a ona druga.
Sigurno je na par pitanja pogrešno odgovorila da se on ne oseća ugroženim.
Ako se htela ševiti, bolje joj je bilo da jeste. -Očito kao znaš ko.
Uglavnom, nazvao sam tatu nakon dobijene poruke, da...
Da mu izrazim saučešće. Ali mislim da sam zeznuo.
U jednom trenutku sam mu rekao: Tata, sad si siroče.
Mislim da je bilo smešno. -Nije uopšte. -Valjda nije.
On je sledeći, pa ti. -Znam.
Rekao mi je da su baka i deda hteli zajedničku misu.
Hteli su da im se pepeo pomeša i zakopa tako zajedno.
Deda ti nije imao sprovod? -Zakleli su se da neće ići
jedno drugom na sahranu. -Da. Sviđa mi se ideja da ideš na moju.
Šta je? -Ne... Zamišljam te u odelu,
napokon lepo obrijanog, držiš devojke za ruke. Sviđa mi se.
Nadživećeš ti mene. -Videćemo. Jedno od nas će videti.
Zašto misliš da želiš da ideš na misu sa mnom?
U Teksasu? -Neće biti u Parizu.
Koliko me želiš tamo? Došla bih, ali je vrlo skupo.
Ti letovi... -Istina, bilo bi jednostavnije da idem sam.
Zdravo! I ako ne budem tamo, lakše ćeš zajebavati rođake.
Da, istina. -Nije li to uobičajeno tamo odakle dolaziš?
Nisi odgovorio na pitanje. -Koje pitanje?
Hoćeš li moći da me trpiš 56 godina?
Radujem se tome. -Sranje, ti stvarno to radiš.
Nektar tvog pola stari kao dobro vino.
O-o, moj dlakavi ljubavnik Španac se vratio. -Sad sam Grk.
Pogledaj ovo.
Ovo mesto me podseća na film koji sam gledala kao tinejdžerka.
Crno-beli film iz pedesetih.
Sećam se para koji je šetao ruševinama Pompeja
i gledao leševe koji vekovima tamo leže.
Sećam se tela, uhvaćenih u snu kako se još nežno drže.
Ne znam zašto, ponekad imam tu sliku u mislima...
u kojoj spavamo i ti me držiš.
O živom zakopavanju pod pepelom? -Da! -O tome razmišljaš?
Nije baš zabavno!
Nije užasno. Između nekih leševa su spavala deca.
To je lepo. -Da! Valjda sam bila mlada i malo morbidna.
U tim godinama romantizuješ umiranje sa osobom koju voliš.
Sad želiš da umreš sa mnom? -Možda da je...
naša prva zajednička noć. Davno da, ali sad ne!
Želim da živim! -Hteo sam da kažeš nešto romantično i uprskala si.
Jebem ti! -Jebem ti, uprskala sam!
Ako oboje doživimo 98., možeš ponovo da me pitaš. Ali ne pre...
Žao mi je. -Ovo je kapela o kojoj sam ti pričao.
Nastala je u doba Vizantije, stara je hiljadu godina.
Da li smemo da uđemo? -Mislim da smemo.
Gledaj ovo. Ima li koga?
Ovo je svetilište svete Odilije, zaštitnice vida.
Ljudi dolaze odsvakud i ostavljaju male posvete slepima.
Da im pomognu u vraćanju vida. -Sigurna sam da funkcioniše.
A ove me slike podsećaju na one japanske monase.
Znaš ono njihovo o prolaznosti? Vole da slikaju vodom na kamenu.
U vrućim danima, dok završe sve ispari.
Oči su mu izgrebane. Je li to povezano sa slepoćom?
Ne. I ja sam to pomislio, ali čuvar...
Rekao mi je da su Turci to uradili tokom opsade.
Sad je dosta. Nikad više neću da jedem tursku hranu.
Dobro. To će biti dobro za međunarodnu zajednicu.
Dobro, onda više neću popušiti Turčinu kurac.
To će imati globalne posledice.
To je grozno. Zaboravila sam da si prikriveni hrišćanin.
Je li loše šaliti se o pušenju u crkvi? -U stvari jeste, u redu?
Ali radili smo i gore.
Devojke su me ponovo pitale kakvo nam je bilo venčanje.
I šta si im rekla? -Rekla sam da je bilo... vrlo skromno.
Vrlo skromno. Toliko da ga se uopšte ne sećam. -Vrlo kvekerski?
Ne znam zašto žele da budemo u braku. To im je važno.
U crkvi smo. Želiš li da se udaš? -Ne.
To je zbog onih bajki koje toliko vole.
Sećaš se kad su bile male i na kraju svakog pogledanog crtaća,
stalno bi govorile: Venčaće se! Čak i da su Pinokio i njegov tata,
Paja Patak i njegovi nećaci...
Ako ćemo provesti još 56 godina zajedno... -Da.
Šta bi voleo da promeniš kod mene?
Šta? -To je još jedno tvoje "ne možeš pobediti" pitanje.
Neću odgovoriti. -Kako to misliš? Ne bi ništa promenio kod mene?
Savršena sam? -Dobro, u stvari... -Jednu stvar.
Kad bih mogao jednu stvar promeniti kod tebe,
to bi bilo da prestaneš pokušavati da me promeniš.
Jako si vešt manipulator, znaš? -Znam šta pokušavaš.
Znam kako funkcionišeš. -Misliš? -Da, znam sve o tebi.
Evo nas, idemo ovuda. -Mislim da ne znaš, u stvari. -Ne?
Poznajem te bolje nego ikog na planeti, ali...
možda to ne govori puno. -Ovo je sjajno.
Osećam se bliskom tebi. Ali ponekad, ne znam...
Osećam kao... da udišeš helijum, a ja kiseonik.
Zašto to govoriš? -Vidiš? Pokušavam se stvarno povezati, a ti se šališ!
Tačno o tome pričam. -Ma hajde! Ako želimo da upoznamo jedno drugo,
mislim da prvo moramo bolje da upoznamo sebe.
Da. Sećaš li se onog mog prijatelja Džordža iz Njujorka?
Ne. -Ne, to je bilo pre. To je bilo pre.
Bio mi je prijatelj koji mi je, kad je saznao da ima leukemiju
i da će verovatno umreti, priznao
da je prvo osetio olakšanje. -Olakšanje? -Da. -Od čega?
Pre nego što je saznao da ima još devet meseci života,
stalno se brinuo oko novca i tad je pomislio: Super!
Imam dovoljno novca da preživim sledećih devet meseci. Uspeo sam! -Dobro.
Onda je konačno mogao da uživa u svemu. Čak i u saobraćajnoj gužvi.
Uživao bi gledajući ljude i buljeći u njihova lica, neke male stvari.
Šta se onda desilo? -Kako to misliš?
Pa, je li još živ? -Ne, umro je davno.
Sinoć sam sanjao da sam čitao knjigu. Izgubljeni klasik "Skitnice".
Skitnice? -Da, skitanje, znaš, lutanje. Tu su bili mladi ljudi.
Je li to prava knjiga? -Ne, ali bila je sjajna.
Bila je sveža, smešna, eksperimentalna, energična...
Obožavam što čitaš knjige u snovima. -I uvek su dobre!
Ja sanjam da sam akcijska junakinja. Da letim kao superjunakinja
i probijam kroz zidove.
A na kraju doživim orgazam.
Pokušaću ti ostvariti snove, dušo.
Još uvek je tu...
Zašlo je.
Trebam vašu kreditnu karticu. -Mislim da je soba plaćena.
Da. -Jeste, ali kreditna kartica je za...
moguće posledice. -Slučajne. -Naravno.
Gospodine Volas. -Da? -Velika sam obožavateljka ove dve knjige.
Moj suprug mi je dao vašu knjigu na prvom randesu.
Kad je druga izašla, zajedno smo je naglas pročitali.
Da li biste mi je mogli potpisati? -Naravno.
Obožavam ilustracije u ovim grčkim izdanjima.
Vrlo su lepa. Kako se zovete?
Naslovite na Sofiju i Pavlosa. -Dobro.
Kako se zovu na grčkom? -Zovu se "Afti ti fora" i "Kiki ti fora".
Ali nisam sigurna da je to tačno.
Zato jer ih nikad niste pročitali na engleskom? -Tako je.
Super. Možete li ih i vi potpisati? -Ja? -Da.
Vi ste prava majka, zar ne?
Medlin, ne baš. Ljudi pretpostavljaju da sam to ja,
ali to uopšte nisam ja. Ima bujnu maštu.
Da li bi mogla? Puno bi značilo mom suprugu.
Ne mogu potpisati knjigu koju nisam napisala...
Rado će potpisati. -Dobro. -Hvala.
Rado potpisujem.
"Evharisto". -Dobro, hvala.
Super, hvala lepo.
Pogledaj. -Lepo je ovde.
Ima klimatizaciju! Oduševljena sam! O, moj Bože.
Ovde je kada! Bože! -Hej, pogledaj ovo!
Stefanos i Ariadni poslali su nam vino i sredili masažu za parove.
Tako su dobri. Moramo im kupiti poklon pre odlaska.
I trebali bi se setiti da kupimo nešto i deci. -Da, sigurno.
Nedostaju mi devojke. -Meni ne.
Kako je lep pogled.
Jedini pogled koji me zanima...
Šta? -Tačno je ovde.
Da.
Šta je? -Smešno, tek sam danas primetila
da ti je sve crvenilo u bradi nestalo.
To je bila jedna od stvari zbog kojih sam se zaljubila u tebe, ludo je.
Nije nestalo. Samo je posedela.
Nećeš mi valjda reći da ti ljubav zavisi od pigmenta?
Ne? -Ne, ali, znaš...
Vidim crvenilo u trepavicama naših devojčica.
Pogledam ih, i podseti me na ono kad smo se upoznali.
Znaš čemu se radujem? -Da? -Posle...
Posle? -Da.
Čemu? -Buđenju uz tebe sutra ujutro.
Misliš, da nam Nina i Ela ne vise za vratom? -Tako je.
Godinama te nisam čuo kako razmišljaš.
Kako razmišljam?
Pre sam se budio uz taj zvuk.
Oči su ti se otvarale i zatvarale.
A taj tvoj mozak bi jurio 3 miliona kilometra na sat.
Nedostaje mi to. Slušanje kako razmišljaš.
Kad si rekao da čuješ kako razmišljam, stvarno sam mislila da čuješ.
Ali to su bile moje trepavice. Kako glupo i romantično od mene.
To mi je bila najdraža stvar.
I meni nedostaje razmišljanje. Nema više razmišljanja ujutro,
nema više seksa ujutro. -Sutra?
Toliko se tome radujem da mislim da neću spavati.
Ja se već sad tome radujem.
Dobro. Prestanimo pričati da se možemo ševiti...
spavati, probuditi se...
razmišljati i ponovo se ševiti.
Nemoj se javljati. -Sranje, ko je?
Koga briga?
Rekla sam da zovu samo ako je hitno. Nadam se da su devojke dobro.
To je Henri. Dobro je. Hej, dušo, jesi li dobro?
Jesi li u Londonu?
Već? Dobro.
Ne, ne, našli smo ga. Poslaćemo ga sutra, ne brini.
Da. I ti njima nedostaješ. Poljubiću ih u tvoje ime.
Da.
Dobro. Reći ću im. Srećno ti bilo sa mamom.
I ja tebe volim. Zdravo.
Dobro je. Kaže da će te nazvati iz Čikaga kad sleti.
Zašto ne smem da pričam sa njim? To si dva puta uradila.
Mogla si mi dati telefon, znaš da sam hteo da pričam sa njim.
Nije imao vremena. Rekao je da se ukrcavaju. -Šta je zaboravio?
Naučni projekat, ali poslaćemo mu ga sutra.
Biće dobro. -Nisi mu trebala reći ono o mami.
Šta? Šta sam rekla? -Srećno sa mamom?
Mislim, hajde... -Nisam ništa time mislila. -Znam, ali nije dobro.
Samo me podseća na sve to i voleo bih da to ne radiš.
A misliš da on zaboravlja? Baš američki. Ignorišete nešto
i glumite da se nije desilo. -Zašto mu to govoriti?
Šta ako ne želi sad da razmišlja o tome? On je klinac, to je stresno.
Ne znači to ništa. -Znači nešto. -Čak sam se i našalila neki dan.
Da bismo njegova mama i ja trebale to da rešimo rvanjem u blatu.
Rvanje u blatu? To si rekla? -I nasmejao se.
Možda ima bolji smisao za humor od tebe, hajde.
Sad smo pričali o tome. Govoriš loše o njegovoj mami,
a on čuje loše o sebi. -Nisam govorila loše, šalila sam se.
To je na moj račun koliko i na njen. -Znam, znam. Samo...
Zašto uopšte to pominjati, znaš?
Mislim da je sad dovoljno star.
Zna koliko je loš odnos njegove majke i mene. -Nje i mene.
Nisam ništa napravila. Sve to dolazi sa njene strane.
Mrzi me. Da, ševila sam joj muža davno.
Ili je bolje da kažem, on je ševio mene? -Da, baš.
To što se šalim o tome da se ona i ja ne volimo nije problem,
to ga neće traumatizovati. To se već desilo, u redu?
A sad pokušavaš preneti krivicu i okriviti mene? Šta... -Ne.
Naprotiv, ako možeš da se šališ o tome, možda ćeš moći bolje da živiš.
To je moje mišljenje. -Dobro.
U pravu si, kao i uvek. Nemojmo pričati o tome, dobro?
Nije ničija krivica ako mu je majka pijanica i psihopatološki tip.
Ne govori to!
Gadi mi se što mora biti sa njom, ali valjda sudije pretpostavljaju
da žene imaju majčinski instinkt. Ona ima majčinski instinkt Medeje!
Medeje, je li? -Nakon svega, to je grčki mit.
U stvari, Euripidova predstava. -Žena ubija decu da kazni bivšeg.
To je ono što ona radi. Povređuje ga da dopre do tebe.
Ne, ona mi zagorčava život kroz njega. To ona radi,
ali ponekad jednostavno kažeš preterane stvari.
Nemoj mene da kriviš za sve što ne valja u tome sa tvojom ženom.
Bivšom! Bivšom ženom! Već dugo!
Trebao si to tada bolje da rešiš. Ne bi nas toliko mrzela, u redu?
Dobro. Zeznuo sam. U redu?
Obožavam kad preradiš scenario
da sve što nije savršeno u našem životu bude zbog mene.
Sad svaljuješ ovo sranje o Henriju na mene?
Koje sranje? O čemu govoriš? -Reći ću ti o čemu govorim.
O preselenju u Čikago i odustajanju od dosadašnjeg života.
Sad kad si spomenuo da te Henri treba, šta misliš,
kako se ja osećam? Bedno, u redu?
Kako sad mogu da prihvatim onaj posao? Reci mi.
Osećam preveliku krivicu. Ne, ne. -Ti je tvoj izbor.
Ženama je u ćudi da budu n'govatelj'ce. -Šta?
N'govatelj'ce. -Negovateljice?
Ne mogu ni izgovoriti jebenu reč. Prirodno osećam krivicu za sve.
A ti me pogledaš kao da je moja krivica. -Kako te pogledam?
Pogled da sam zaboravila staviti u torbu naučni projekat.
Znam da me kriviš. -Nisam ništa rekao. -Nisi ništa rekao. Nisi morao.
Da, uvek sam ja kriva. -Da, baš.
Pročitala sam na frižideru na poslu... Znaš one magnetne reči
sa kojim ljudi prave rečenice? Neko je sastavio,
Žene večno istražuju u prostranom vrtu žrtvovanja.
To je sigurno Božiji znak. -Ta rečenica je tako istinita
i tako je 10 hiljada godina, ali dosta je. Neću da budem jedna od tih žena.
Brak je važan za gejeve. Ili kontracepcija za ženska prava.
Kao moje odustajanje od nada od kojih su morale da odustanu milioni žena.
Ja to neću uraditi. Ovo je veće od mene i više od mene.
Bravo. Nobelov komitet beleži.
Samo malo, idem da upozorim Švedsku.
Mora da puno radno vreme nosi toliko ženstvenog ugnjetavanja. -Da.
Toliko si patila odrastajući u Parizu u srednjoj klasi.
Ta agonija u rovovima Sorbone u postfeminističkog dobu,
ne mogu je ni zamisliti. -Baš si seronja.
Znaš šta, dušo? Kad se selimo u Čikago?
Želim da znam hoćemo li naći dobru kuću, i mogu da sašijem zavese
i izaberem jednaku ćebad. -Dakle, ovako sad želiš da provedemo veče?
Ovo želiš da radiš večeras? -Ti si započeo.
A ti ne ćutiš o tome.
Ali ako želiš pričati o tome, stvarno pričati,
radije bih vodio neemotivan, razuman razgovor.
Misliš li da možemo to? Da li bi to bilo moguće? -Evo ga ponovo.
Neemotivan, razuman. Uvek izigravaš jedinog razumnog.
A ja sam ona nerazumna, histerična i luda od hormona
zato što imam osećanja. Ti se zavali i govori iz velike perspektive.
Što znači da je sve što kažeš pametno i istinito.
Ne radim uvek nešto. -Svet su sjebali neemotivni,
nerazumni muškarci sa usranim odlukama.
U redu? Političari idu u rat bez razloga,
vođe korporacija odlučuju da siluju čovekovu okolinu...
Čejni, Ramsfeld, jako razumni muškarci.
Čejni, Ramsfeld? Da, dobro. -Da znam rešenje,
vrlo razumnu misao uz to... -Dakle, tu smo došli?
Mi protiv konačnog rešenja? Uradimo to. Samo da te pitam...
Da li misliš da bismo pomogli Henrijevom životu da smo češće uz njega?
Idemo. Ti ne želiš prestati, onda hajde da pričamo o tome.
Samo da te pitam nešto.
Misliš li da bi godilo Henkovom životu da smo češće uz njega?
Bolje je da živi sa nama, a njegova mama je jebena alkoholičarska,
odvratna pizda koja je iskoristila to što smo bili Parizu, a ja rađala
i skoro se ubila da legalno preselim Henrija iz Njujorka.
Jebeš nju! -Dobro. Slažem se sa tobom.
Nažalost, ne možemo ga izvući iz Amerike,
ali mogli bismo, da želimo, otići njemu.
Znam da bi to bio veliki potez, ali šta ti misliš?
Da li bi ikako mogla biti srećna u Americi?
Ili je to van tvojih mogućnosti? Da li bi tamo mogla naći sličan posao?
Sličan posao? -Da. -Šališ li se? -Ne.
Zašto uvek ja moram da pravim kompromise? -Isuse Hriste.
Nemoj da dramatizuješ, u redu?
Preselenje u Čikago mi je prilično jebeno dramatično.
Ne kažem da se preselimo. Samo želim da razgovaramo o tome.
Možeš li mi biti prijateljica na dve sekunde, da možemo razgovarati?
Dve sekunde. -Sećaš se kad si kasnila 35 minuta da pokupiš devojke
iz škole i bila si rastresena jer si znala da su na igralištu
pitajući se šta ti se desilo? Tako se ja stalno osećam.
Zajebao sam. Ostavio sam ga i samo želim da ga vratim.
Uvek postaneš ovakav kad ga odvezeš.
Tužan si pa započneš svađu. Dobro je on.
Sjajan je klinac, dobro?
Ali istina je da te ne treba kako pre.
Propustio si da budeš sa njim svaki dan njegovog detinjstva. Jesi.
I možeš da plačeš zbog toga, ali on odrasta.
Sjajan si otac u drugim stvarima. Razveo si se kao milioni drugih ljudi.
Je li bilo idealno? Ne. Ali...
Slušaj, ako za mesec dana još budeš želeo da dam otkaz
i da odustanem od svega čemu sam težila ovih godina,
samo me pitaj, ali sad se osećam kao i uvek.
Preselila bih se u Ameriku da nam tvoja bolesna bivša žena
da zajedničko starateljstvo, ali svaki drugi vikend je jednako sranju.
To je manje od trideset dana po polugodištu
i mislim da nam se ne isplati da menjamo ceo život
zbog tako malo vremena. -Znam da si u pravu. -Je li tako?
Vidiš? Ja sam ona razumna.
To je... usrana pozicija. Mislim, Henk nije ništa učinio,
ali je najviše najebao.
Sve nas vuku životi naših roditelja.
Da nema mene, brak bi drugačije završio, znaš to. -Apsolutno.
Ili još gore, odgajala bi ga dva nesrećna roditelja. -Da.
Stvarno sam zajebao.
Misliš, zajebao si sa preselenjem u Pariz da budeš sa mnom?
Znala sam da će puno koštati. -Prestani! Nisam uopšte to mislio.
Rekla sam ti da ne radiš ovo. -Prestani! -Dobro?
Preselili smo se u Njujork na dve godine i odustala sam od svega,
ali morala sam kod kuće roditi blizance jer je bilo komplikovano,
htela sam da budem sa majkom, i ti si to hteo. Je li tako? -Da.
Jedina stvar koju sam tražila od tebe. A sad ćeš zauvek da me kriviš?
Prestani, hoćeš li? Prestani.
Ako ne želiš da se preselimo u SAD, onda nećemo. Kraj priče.
U redu? Samo pokušavam da nađem način koko bih mogao češće da budem
u njegovom životu i, idealno, želim da to napravimo kao porodica.
Kao porodica ili šta? -Kojeg đavola to znači?
Osećam pasivno-agresivnu pretnju u svemu što kažeš.
"Ili učini ovo ili ću ti zamerati do kraja naših života".
Zar ne? Jesam li u pravu?
Znaš šta? Osećam nešto.
Mislim da je problem što ne želiš da imam bolji posao.
Na nekom nivou se osećaš ugroženim mojim uspesima
koji bi mogli smanjiti tvoj status u našoj vezi.
Moj status u našoj vezi? Predajem dva predmeta po polugodištu
u jebenoj američkoj školi, dobro? To je neki status!
Mislim da nije slučajnost što se osećaš tako u isto vreme
kad ja imam zaista uzbudljivu priliku za posao.
Sva ova tirada je potpuno sranje i ti to znaš.
Imam pitanje za tebe. Da nismo dobili devojčice, sva naša sranja...
Da li bi uopšte ostali zajedno? -Šta?
Ti si jebena gradonačelnica ludog grada. Jesi. -Znaš šta mislim?
Mislim da moraš da se preseliš u Čikago, mislim da te Henri treba
i mislim da ja moram da ostanem u Parizu sa devojkama i prihvatim posao.
Zašto radiš ovo? Smešna ti je ideja. Kao da ću izgubiti tebe i devojke?
Ne. Zašto otežavaš sve? -Džesi, nesrećan si sa mnom.
Kriviš me što sam te udaljila od sina.
To je nerazuman odgovor na nešto na šta pokušavam da se naviknem.
Slušaj, Džesi. Proveli smo zadnjih šest nedelja ovde...
i bilo je divno.
Mogao si da pišeš svaki dan, a i vreme je bilo lepo.
Ali nisam htela da idem u Grčku. -Znam.
Zar ne? Mogla bi da se desi revolucija svaki trenutak.
Ljudi jedu puno fete i maslinovog ulja
i glume sreću, ali u stvari pričaju o tome koliko su ljuti.
To me zbunjuje i ne znam šta će se desiti.
Reći ću ti šta će se desiti. Isto što se i uvek dešava.
Ništa.
Aha. Znaš šta? Nisam nikako imala vremena za sebe.
Imam 10 hiljada e-mailova na koje nisam odgovorila... -A ja nemam?
Provodim dane spremajući večeru, a ti i tvoji prijatelji pišate
po klozetskoj dasci, dok pričaš sa svojim kolegom romanopiscem.
Bla-bla-bla. Ti si genije! Ma, bla, bla, bla! Ne! Ti si genije!
I čim se pozdravimo sa Henrijem, predložiš da bih trebala da odustanem
od posla iz snova jer osećaš krivicu? -Sad ti je posao iz snova!
Popodne nisi bila sigurna da li ga želiš, a sad ti je posao iz snova.
Slušaš li ti sebe ikad? -Da, to je moj posao iz snova.
Samo zato što se dvoumim, ne znači da ga ne želim.
Ali zašto je tebe briga? Svaki dan ideš u dvosatnu
filozofsku šetnju pod stablima maslina. "Sokrate, uzmi haljinu".
To traje jedan sat. -Ne. Sa odlaskom i povratkom,
dva sata. Ja to nikad ne bih mogla. Odlično se brineš za sebe.
Ja se brinem za sebe i sve ostalo. Kad idemo nekuda,
ti samo svoje stvari spakuješ, a ja sve ostalo.
Nikad mi ne bi dala da pakujem sranja od devojaka! Nikad!
Jer ne bi stavio cipele, a prljavi donji veš bi. -Da, tako ti kažeš.
Srećna sam što imaš vremena za razmišljanje o svemiru
i što imaš egzistencijalne probleme, jer ja ih nemam.
Jedva imam vremena za to. Radim, dadiljam, radim, dadiljam.
Možeš li pričekati trenutak? Moram naštimati žice.
Znaš šta? Jedino vreme kad stignem da razmišljam je kad kenjam u kancelariji.
Počinjem da povezujem misli sa smradom govana.
To je dobra rečenica! Iskoristću je u knjizi jednog dana.
Sigurno hoćeš. I to će biti najbolja rečenica u knjizi.
Ne smeš nikad više da me iskoristiš ili bilo šta što kažem ili uradim
da napišeš u nekoj od tvojih jebenih knjiga. A to važi i za devojke.
Dobro. Pod A, nisi smela da se spetljaš sa piscem.
Pod B, nisi bila u zadnjoj knjizi niti u ovoj koju trenutno pišem.
Pod C, pisaću o čemu želim. -Kao uvek, naš život ti odgovara.
Ne, nemoj mi nametati to sranje o domaćicama.
Nisu ovo pedesete. Izvini što ti rušim savršen govor o ugnjetavanju.
Istina je da se ja kod kuće svaki dan suočavam sa sranjima jer ti radiš
do pola sedam. -Šest. -Ti odvedeš devojke u školu, ja ih pokupim. Pošteno je.
To je naš dogovor. Živimo u Parizu u Francuskoj, zaboga!
I podsećaš me na to svaki dan. -Ceo život mi se vrti oko tebe
i ti to znaš. Izvini ako ti ovaj letnji odmor, nije odmor
ali sam video da se zabavljaš u moru i gutaš grčku salatu.
U redu ? Ali ne želim da kažeš da provodiš život kao kućna pomoćnica.
Znaš šta volim kod muškaraca? Još uvek veruju u magiju.
Male vile koje obuvaju čarape, male vile prazne veš mašinu,
mažu decu kremom za sunčanje. Male vile koje prave grčku salatu
koju ždereš kao svinja. -Slušaj me. Sjajno se brineš o nama.
Stvarno. Mislim, brineš se za decu,
brineš se za prijatelje, brineš se za ceo svet, zar ne?
I bila si takva pre nego si postala mama, a sad se to pojačalo.
Ali... I govorim ti ovo godinama, moraš malo bolje
da se brineš o sebi. Dobro? Moraš. -Prestani da se ponašaš zaštitnički.
Ja dolazim kući svaki dan u šest, ne u pola sedam.
Ja sam pouzdana. Jesi li ikad u životu uzeo dadilju?
Ne. Kako se zove pedijatar devojčica?
Prestani da me ispituješ. Stvarno je jebeno dosadno.
Znaš šta? Ja sam kući svaku noć i spremam večeru,
okupam ih i čitam priče za laku noć. Nekad si kući,
nekad na fakultetskom skupu ili turneji za publicitet.
Kad dobiješ inspiraciju, nastaviš pisati.
I ja nekad dobijem inspiraciju, znaš li to?
Želiš da pišeš? Odlično, piši. -Ne, ali sećaš se da sam pevala,
svirala gitaru i pisala pesme. Još to volim da radim,
ali ne mogu da stignem. Nemam vremena. -Kao prvo, moje pisanje nije hobi.
Kao drugo, voleo bih da nađeš vremena.
Nekako nađeš vremena za žaljenje osam sati dnevno.
Mislim... Volim kako pevaš, dobro?
Sjebao sam ceo život zbog toga kako pevaš.
Da si jednu osminu energije potrošene na nadrkanost, žaljenje
i brigu, da si tu energiju usmerila na sviranje,
bila bi kao jebeni Django Rajnhart.
Dobro.
Zaboravila si cipele.
Misliš da pobjeđuješ?
Malo ljudi shvata kako je aktivnoj ili strastvenoj ženi da ima dete.
Neki prijatelji su mi rekli da ću hteti da ih bacim kroz prozor.
Ali istina je da nikad nisam htela da ih povredim,
ali pomislila sam stotinu puta da to uradim.
Bila sam zbunjena, a ti si bio na onim glupim književnim turnejama
zbog sranja sa Henrijevim starateljsvom i nisam htela da ti budem opterećenje.
Sad znam zašto je Silvija Plet stavila glavu u toster. -Rernu.
Ne igraj se rečima! Znaš ti na šta ja mislim. Toster, rerna, svejedno.
Da li znaš koliko puta sam bila sa devojičicama i plakala, ne znajući šta da radim?
Poznaješ li krivicu koju majka oseća kad ne zna šta da radi?
Misliš li da samo ti tako osećaš?
Mislim da ne razumeš. Dobro?
Znaš li koji je moj tajni strah sa svakim muškarcem?
To što me svi žele pretvoriti u smernu domaćicu.
Dobro. Niko to ne bi mogao napraviti.
Mislim da bi ti glava lakše stala u toster
nego da te pretvorim u smernu ženu.
Mislim da se nisam oporavila od porođaja.
Kad su se rodile, nisam znala šta da radim, ja...
Ljudi očekuju da žene dobiju taj instinkt koji se pojavi.
Kao u ženke pavijana. Ali nisam imala pojma kako bilo šta da uradim.
Toliko ih volim, a sve sam radila pogrešno.
A ti si bio često na putu, zvao me i pitao kako sam provela dan.
Nisam ti ni mogla reći jer me je bio stid od tolikog neznanja.
Mislim da si odlično obavila posao. -Nisam.
Jesi. Onda si to dobro odglumila.
Samo... Sećam se da sam jedino mogla da ih uspavam
kad sam ih vozila onim glupim duplim kolicima niz stepenice
i šetala satima i satima u sred noći sve do Pigala i nazad.
Jednom su me skoro opljačkali. Tip me jedino nije napao
jer sam izgledala previše jadno.
Jedina prednost toga, kad imaš 35 godina, je što te ne siluju toliko.
Pročitala sam, istina je. -Isuse.
Sećam se jednom kad sam gledao bliznakinje na trambulini
izgledale su prekrasno, a ja sam bio srećan jer su one bile srećne.
Jedna od njih je imala... hula-hop koji je koristila kao uže za skakanje,
ali onda je i druga to htela, pa su počele da se svađaju...
i odjednom... Video sam sve. Sve to sažaljenje,
tu ljubomoru i sebičnost. I sećam se da sam pomislio...
Dobro. Ovo je prirodno ljudsko stanje.
Uvek malo nezadovoljni, večno nezasiti.
Mislim... Pogledaj nas.
Evo nas u... Znaš, Edenskom vrtu,
a ne možemo da se prestanemo svađati.
Mislim da ne postoji jedno prirodno ljudsko stanje. Ono je višestruko.
Ako to vidiš kad gledaš devojke kako se igraju,
to znači da si depresivan.
Dobro. Možda jesam. -Kad ih gledam kako se svađaju,
vidim predivnu energiju nastavljanja sa životom
i nedozvoljavanja da ih iko gazi ili da im oduzima ono što žele.
Sviđa mi se kad se svađaju. To mi budi nadu u njih.
Zato što vidiš ljutnju kao pozitivno osećanje,
a na kraju povrediš sebe, svoj posao, decu i mene.
A ti se nikad ne naljutiš? -Kad se naljutim, to mi nije pozitivno.
Znaš šta?
Zbog načina kako pišeš u knjigama, ljudi mi prilaze i misle
da vodim ljubav sa divljom mačkom kao što je Henri Miler.
Svaki put voliš da se seksaš na isti način.
Dobiješ ga kako ga dobiješ. -Cmok-cmok, sisa-sisa...
Pička...
Ja sam muškarac jednostavnih zadovoljstava.
Da, jako jednostavnih.
I htela sam da ti kažem da u poslednje vreme
nisi baš Henri Miler ni u kojem smislu.
Znaš šta? Ova soba mi je jeziva. Očekivala sam nešto staromodno,
autentičnu Grčku. -Dosta je autentično. -Šta uopšte radimo ovde?
Previše je isplanirano. Kao, trebali bismo provesti sjajnu veče.
Nema prostora za spontanost. Nestala je iz naših života.
A ovo je glupo i ne pali. -Dobro, očigledno.
I prokleti bili Ariadni i Stefanos zbog ovoga.
Masaža za parove? Koji je to klinac?! To mi zvuči vulgarno.
Ne moramo to da radimo! U redu?
Hajde, nije ovde tako loše. Volim hotelske sobe.
Mislim da su seksi. -Da, znam da misliš.
Gospodin "Književna turneja".
Gospodin "Redison Hilton".
I znam za ono kad si imao čitanje u Vašingtonu,
kad ti se mobilni navodno razbio te noći. Kako prikladno.
Zakleo si se na našu decu da nisi pojebao onu ženu iz knjižare.
Emili. Zakuni se u mene da nisi jebao tu Emili.
Nisam ljubomorna, jer nisam takva.
Samo želim da znam. Budi muškarac i priznaj istinu!
Dajem ti sav život, dobro? Nemam ništa veće da dam.
Ne dajem ga nikom drugom.
Ako tražiš dozvolu da me se rešiš,
neću ti je dati. Dobro? Volim te.
I ne dvoumim se oko toga, u redu? Ali ako želiš
neki spisak stvari koji me nerviraju kod tebe, mogu ti ga dati.
Da, želim da ga čujem. -Dobro, pa...
Počnimo sa brojem 1. Pod broj 1, jebeno si luda.
Jesi. Srećno sa traženjem nekog drugog ko će da trpi tvoja sranja
duže od šest meseci. Ali ja prihvatam celu ponudu.
Luda i genijalna. Znam da se nećeš promeniti, a i ne želim to.
To se zove prihvatanje tebe takve kakva jesi.
Pitala sam te jesi li, dok su me noseći dupla kolica niz stepenice
silovali u guzicu u Pigalu, jebao onu malu Emili Bronte?
Ne znam koja Em... Koja Emili, o čemu pričaš?
Ona koja je pisala lepe e-mailove o Dostojevskom.
"Džesi, kako si u pravu! Parabola o velikom osvajaču"
"je najdubokoumnije poglavlje cele ruske književnosti".
Ako me pitaš jesam li posvećen tebi, devojčicama
i životu koji smo zajedno izgradili, odgovor je ogromno da.
Dakle, jebao si je! Hvala ti lepo!
Da li ja ikad pitam tebe o onome kad si išla da posetiš
bivšeg momka nakon što mu je majka umrla? Ne. Znaš zašto?
Zato što znam kako tvoja jebena francuska guzica funkcioniše
i garantujem da si mu bar popušila.
Ali znam i da me voliš i ne smeta mi što si složeno ljudsko biće.
Ne želim da živim dosadan život u kojem se dvoje ljudi poseduje,
u kojoj su dvoje ljudi smešteni u kutiju koju su drugi stvorili
zato što je to gomila zagušljivih govana!
Znaš šta se ovde dešava? Jednostavno je.
Mislim da te više ne volim.
Ne želim da pričam sada. -Jesi li sama? Čekaš li nekog?
Da, sama sam i srećna sam zbog toga. Ljuta sam,
i povredila sam svoju decu, svoj posao i sve koje volim.
Baš si moj tip.
Nisam raspoložena. Došla sam ovde da budem sama.
Gledao sam te sa druge strane kafića i ne želim da ti bude neugodno,
ali nadaleko si najzgodnija žena ovde. -Hvala ti mnogo.
Voleo bih da te častim pićem i možda popričam sa tobom, da te upoznam.
Jesi li ovde poslovno?
Dakle, imaš momka.
Nemam više. -Žao mi je što to čujem. Želiš li da pričaš o tome?
Ne pričam sa strancima. -U tome je stvar, ja nisam stranac.
Sreli smo se i pre. -Da? -Leto devedeset četvrte?
Zamenio si me sa nekom drugom. -Nisam.
Čak smo se zaljubili. -Stvarno?
Jedva se sećam nekog slakog i romantičnog momka...
koji me oslobodio usamljenosti. Nekog ko me poštovao kakva jesam.
To sam ja. Ja sam taj tip. -Ne bih rekla.
Vidiš? Znam nešto u vezi ovog večeras što ti ne znaš.
Stvarno? Šta to? -Nešto važno.
Znam zato što sam već proživeo ovo veče.
Kako? -Ja sam vremenski putnik.
Dobro... -Vremeplov mi je u sobi i...
došao sam da te spasem kao što sam i rekao.
Od čega da me spasiš? -Od toga da te zaslepe sva sitna sranja.
Nisu to sranja. -Uveravam te da tip kojeg se jedva sećaš,
onaj slatki, romantični kojeg si upoznala u vozu...
To sam ja. -To si ti? -Jesam.
Izgleda da te nisam prepoznala.
Izgledaš usrano.
Šta da ti kažem? Teško je tamo u vremenu i prostoru.
Ti si, sa druge strane...
još lepša nego što se sećam.
Glupost. Džesi, ovo nije igra.
Budeš sladak, uvučeš mi se u gaćice i pre nego se snađem,
kupujem puter od kikirikija u Čikagu. Nećeš to poboljšati nabacivanjem.
Ne pokušavam ti se nabacivati. Ne, pogrešno me razumeš.
Ne, ja sam ovde samo kao glasnik.
Upravo sam doputovao iz budućnosti.
Upravo sam bio sa osamdeset dvogodišnjom verzijom tebe...
koja mi je dala pismo da ti ga pročitam. I evo me.
Još sam živa u osamdesetima? -O, da.
Kako je moje francusko dupe? -Lepo. Jako lepo.
Ne zanima me moj izgled. -Recimo da ima još nečeg što se može voleti u tebi.
Sjajno. -Hoćeš li da ti ga pročitam? -Imam li izbora?
Naravno. Ako te ne zanima šta imaš da kažeš... -Ne. Pročitaj ga.
Dobro. Evo. "Draga Selin..."
"pišem ti sa druge strane šume. Ovo pismo pali sveću..."
Stani. Ne bih ja to tako napisala. Previše je nakićeno. Sa druge strane šume?
Koje jebene šume? O čemu pričaš? -Smem li da nastavim?
Dobro. "-Šaljem ti ovog mladog muškarca..."
"Da, mladog. I on će ti biti pratnja."
"Bog zna da ima problema i da se ceo život mučio sa povezivanjem"
"i prisutnošću, čak i sa onima koje najviše voli."
"I zbog toga mu je jako žao."
"Ali ti si mu jedina nada."
"Selin, savetujem ti ovo..."
"Ulaziš u najbolje godine svog života."
"Prisećajući se sa ovog mesta..."
"ove srednje godine su samo malo teže"
"nego kad si imala 12 godina, a Metju i Vanesa..."
"plesali celu noć uz pesmu Bi Džiza: How Deep Is Your Love."
"Ne znam šta je to... Uglavnom... Selin, bićeš dobro."
"Tvoje devojčice će izrasti u primere i ikone feminizma."
Lepo. -Znaš šta sam primetio? Ima P.S. na dnu, izgleda važno.
Možda da preskočim, neke stvari su dosadne.
Da, preskoči, molim te. -Dobro. Sigurno? -Da!
U redu, pa... -Dosadne stvari. -Da.
Dobro. Bla-bla-bla, finansijski saveti, horoskop...
Dobro. Evo ga. "P.S., usput, najbolji..."
"Usput, najbolji seks mog života se dogodio jedne noći"
"na južnom Peloponezu. Nemoj ga propustiti."
"Celo moje seksualno biće je prešlo na novi inovativni nivo."
Inovativni, sjajno. -Znaš šta to znači?
Džesi, možeš li da prestaneš sa ovom glupom igrom?
Nismo u jednoj od tvojih priča, u redu?
Jesi li čuo šta sam ti rekla u sobi? Jesi li me čuo?
Jesam. Čuo sam te.
Ono da me više ne voliš?
Mislio sam da nisi to mislila, ali ako jesi, onda...
Jebi ga. Znaš šta? Ista si kao te male devojčice i ostali.
Želiš da živiš u nekoj bajci. Ja samo pokušavam da poboljšam stvari.
Kažem ti da te bezuslovno volim, kažem ti da si predivna,
kažem ti da ti guzica izgleda sjajno sa 80 godina.
Pokušavam da te nasmejem. -Dobro.
Podnosio sam mnogo tvojih sranja.
Ako misliš da sam pas koji će se stalno vraćati, onda grešiš.
Ali ako želiš pravu ljubav, sad je trenutak.
Ovo je stvarni život. Nije savršen, ali je stvaran,
a ako to ne vidiš, slepa si. Odustajem.
Onda, kakav je taj vremeplov?
Kako to misliš? -Kako radi?
Pa, komplikovano je.
Moraš li da se skineš da bi upravljao njime?
Mislim... -Da, u stvari, to mi je veliki problem.
Ja ne... Odeća ne putuje dobro kroz kontinuum prostor-vreme.
Joj, kako si pametan.
Isuse. -Prostor-vreme? -Kontinuum.
Kontinuum? -Da.
Znaš šta? Razmišljao sam o tvom pismu... -Da?
Znaš da... Da si živela na južnom Peloponezu?
Da, a mi smo na južnom Peloponezu.
Misliš li da je ovo veče ono o kojem još pričaš u osamdesetima?
Pa...
Definitivno je bilo đavolski dobro veče koje smo proveli.
Prevod: Sherlock95 Adaptacija na srpski: kumek
Preuzeto sa www.titlovi.com