Това е Крепостта Кейп Коуст
в Гана, Западна Африка,
от където африкански роби
били качвани на кораби за Карибите,
Северна Америка и други места по целия свят.
От тази крепост,
средно по 10 000 роби били превозвани с кораби
всяка година.
Общо около 60 милиона африканци били поробени.
Който е минел през тази врата,
е нямал никакъв шанс да се върне.
За това, тази врата носи името:
"Вратата без завръщане"
М А Р Л И
Той обичаше да пее.
Учих го на джингали
и той ги обожаваше.
Най-добре знаеше
Г-жа Джеймс, първата учителка на Боб
Виждах го как прекарва времето си така.
И как се наслаждава.
Как започна всичко?
Музиката винаги ли е била част от живота ти?
Израснал съм в музикално семейство.
Дядо, майка, чичо, сестра, деца, всички.
От коя част на Ямайка си?
Сейнт Ан... това е в провинцията.
Малко местенце, високо в планината.
Найн Майлс, Сейнт Ан
Боб Марли ми е братовчед.
Всички сме родени в къщата на дядо ми,
която е на върха на хълма.
Робърт Неста Марли е роден на 6-ти февруари, 1945 г.
Отглеждаме картофи, домати, банани.
Трябва да си наистина деен.
Ставаме в 05:00,
хващаме магарето, издояваме кравата... такива неща.
Родният дом на Боб
Боб обичаше да язди магарето.
Ходеше на полето с дядо си и такива неща.
Беше си селско момче.
Найн Майлс беше място,
в което нямаше много цивилизация.
Нямаше достъп до електричество.
Имаше много светулки,
и това беше единствената светлина нощем,
освен луната и звездите.
Като момче, идващо от Кингстън,
което е свикнало с джубокса и озвучителните системи,
това беше наистина нещо, което трябваше да преодолея.
Спомняте ли си кога за пръв път срещнахте Робърт?
Да. Когато го видях за пръв път, видях едно малко момче,
което режи голямо дърво,
слага го на главата си парче по парче и го отнася.
Той беше единственото бяло момче на мястото,
защото всички останали бяха чернокожи.
Кой беше бащата на Боб?
Дядо ми казваше, че е англичанин, бял мъж.
Работил за правителството, нещо по горите.
Бил е човекът, който е контролирал горите тук.
Обичаше да го наричат "Капитане",
но се казваше Норвал.
Срещнах го в Найн Майлс.
Беше белият мъж в района.
Винаги яздеше коня си.
Той и моят баща бяха добри приятели.
Тогава той е видял това малко момиче
и предполагам, че я е харесал.
В крайна сметка се събрахме
и така стана всичко.
На каква възраст сестра ти срещна капитана?
Тя беше на 16.
Капитанът беше към 60-те.
- Бил е възрастен? - Да.
Чичото на Боб, Робърт Марли и семейството му.
Боб е кръстен на него.
Казвам се Петър Марли
и Боб Марли ми е втори братовчед.
Какво знаеше за бащата на Боб Марли?
Яздеше кон през повечето време.
Служеше в английската армия
и мисля, че беше изпратен някъде в Индия през Втората световна война,
когато получи психическо разтройство.
Няма доказателство, че Норвал е достигнал по-висок ранг от "редник".
Разбрах, че се е пропил и е имал...
Как да кажа?
Пълноценен живот.
Боб и майка му
са виждали Норвал отново само няколко пъти.
Моята прабаба, наричахме я Яя,
доживя до 135 години.
Тя ни отгледа.
Когато Боб излизаше на двора,
тя го наричаше Боб "германчето".
Дали той се е дразнил от смесената си кръв?
Да, по-лошо от това.
Да се дразни не е точната дума. Той отхвърляше това.
Той вършеше всичко,
което по-големите му братовчеди вършеха,
защото беше тяхно задължение да местят конете,
да нахранят прасетата,
и оставяха цялата тази работа за Робърт.
Трябваше да заслужи всяко вечеря.
Баща ми е бял, а майка ми - чернокожа.
Наричаха ме "мелез" и всякакви такива неща.
Аз не заемах ничия страна.
Нито страната на чернокожите, нито на белокожите.
Аз бях на страната на Бог. Онзи, който ме е създал
и е решил да се родя от чернокож и белокож.
Ходихме в едно и също училище,
той ме научи на всичко в тази страна,
как да яздя магаре, как да яздя кон,
и всички останали неща.
А аз го учих на музика,
защото заради това бях дошъл в Сейнт Ан.
Научих се да правя бамбукови китари
и тенекиени.
Разрязвах кабел, електрически кабел,
изваждах жиците и си правих струни.
Свирихме "менто".
Правиха кутия и слагаха три метални пръчки в нея.
Как се казваше? "Румба бокс"?
Наричаха го "румба бокс".
Пръчките бяха с различна големина
и създавах различен тон.
Но след това използваха банджо.
Тук имаше много такива.
А барабана правиха от кожа на крава.
Хората сами си правиха барабани.
И така - барабан, Румаба бокс, банджо
и маракаси.
Сред всичко това, Робърт Марли видя изход.
Неговата китара.
На 12 години, Боб се премества с майка си в Кингстън,
в търсене на по-добър живот.
Тренч Таун, Кингстън
Израснахме в Тренч Таун, където има всичко.
Има лоши хора,
които в последствие се превръщат в бандити,
има музиканти,
има спортисти.
Всеки живее на една пресечка от другия.
Прилича на машинен шев.
Защо живея в Тренч Таун?
За млад човек, е лесно да оцелее.
Единственото нещо, за което наистина трябва да внимаваш, е полицията.
Полицаите могат да те пипнат.
Ако отидеш в затвора, казваш, че си от Тренч Таун.
Питат те: "От къде си", отговаряш: "Тренч Таун",
и те пускат.
Беше трудно. В Кингстън е така.
Хората не знаят, но Боб и аз
често си лягахме гладни.
Наистина гладни.
Нямахме нищо за ядене. Нищо.
Най-често си казвахме:
"Да пием по чаша вода и да си лягаме".
В онези дни, имахме по един чифт обувки,
по една дреха и ходихме боси през цялото време.
Същото беше и за Боб. Много хора не знаят това.
Подобни страдания и борба те правят или лош или добър.
Той направи своя избор.
Реши, че музиката може да го измъкне
и той се фокусира върху нея.
Първата известна снимка на Боб
Бяхме принудени да бъдем креативни.
Там се роди реге музиката, в Тренч Таун.
В Тренч Таун, 1-ва улица продължава чак до 13-та.
Първа, Втора, Трета, Четвърта, Пета, Шеста и така нататък.
Той пееше за това в "Natty Dread".
В Тренч Таун може да откриете всякакви таланти от Ямайка.
Това е и мястото, от където са взимали робите.
Така че, тук има силна вибрация.
Той беше различен, просто различен.
Обичаше музиката.
Музиката, крикета и футбола.
Един ден той просто се прибра и ми връчи учебниците.
Каза, че няма да се върне в училище.
Каза, че има приятел, на когото може да даде учебниците.
Направи го и се отдаде на музиката.
Робърт продължаваше да свири и да свири и да свири...
Казваше, че това трябва да прави.
Казвах му, че трябва да се върне в колежа.
А той отговаряше: "Не, музика".
Кога се увлече по музиката?
Музиката ми стана интересна, докато учих търговия.
Срещнах хора, които можеха да пеят.
Единият беше Дезмънд Декър.
Дезмънд Декър и Боб работиха като оксиженисти.
Дезмънд Декър дойде на прослушване
и записахме песен.
След като той направи тази песен,
Робърт поиска свой запис.
И Дезмънд го заведе в Beverley's.
Той отиде и записа песен, за да ми докаже,
че щом той може да го направи, и аз мога.
"Judge Not" е записана през 1962 г., когато Боб е на 16 години.
Забелязах как използва думите в песните.
"Judge Not", беше революционна песен,
защитаваща правата му на човек.
Казах си, че той е наистина добър поет.
След записа, Лесли Конг искаше да промени името на Боб,
защото Робърт Марли не звучало завладяващо.
Искаше да нарече Боб "Адам". Адам Марли.
Боб не го направи.
Осъзна, че е по-подходящо да направи група,
отколкото да бъде солов изпълнител.
Слушахме групи като Франки Лаймън и "Тийнейджърите",
The Drifters ("Скитниците"), The Platters ("Плочите").
Започнахме да събираме група.
Аз и Робърт започнахме да събираме групата.
Тогава дойде този висок, тъмен,
както биха казали "готин" пич, на име Питър.
Той можеше да свири на китара.
Чух Робърт да казва:
"Свириш на китара? Ти сериозно ли?"
И веднага му връчи китарата.
Питър опъна четирите струни
и всичко се получи.
Първа улица е улицата на музиката.
Там имаше три, четири места, на които да репетираме.
И репетирахме всеки ден.
Тогава бяхме с Боб, Питър и Бъни.
Наричахме се "Младежите".
Братята от гетото.
Отивахме на репетиция,
а хората казваха, че идваме от гетото
и трябва да се кръстим "The WaiIers" (стенание).
За "The WaiIers", хармонията,
изграждането на групата музикално,
е отговорен Джо Хигс.
Той имаше собствена кариера,
но реши да се занимава с групата като проект.
Групата ставаше все по-добра...
Мислихме, че сме готови, а Джо казваше: "Не, не сте."
"Не се превъзнасяйте прекалено."
"Едва сега започвате".
Репетирахме около две години.
Свирихме в парка за хората.
Свирихме за раста маните.
Дори свирихме в гробището "Май Пен" за духовете.
Той смяташе, че големите звезди понякога се скапват,
когато са уплашени, когато са нервни на сцената.
Казваше, че ако отидем на гробището в 02:00 вечерта
и пеем за тези хора,
тогава няма да сме уплашени, когато излезем на сцената.
Отивахме с Джо, сядахме на гробовете и свирихме.
Направихме го няколко пъти, докато той реши,
че сме достатъчно смели.
Независимостта на Ямайка, август, 1962 г.
Когато обявиха независимостта си,
ямайските музиканти искаха да имат музика,
която да наричат ямайска.
Ямайка създаде уникален ритъм.
Не мисля, че това беше преднамерено.
Мисля, че направиха опит да създадат нещо и се получи това.
Стана известно като "реге",
но започна като "ска",
където се залага на различния ритъм,
а не на ритъма, такъв, какъвто трябва да бъде.
Залага се на извън ритъма, а не на ритъма.
Ска се разви като смесица от американската музика, на която бяхме изложени
и ямайската местна музика,
като менто, калипсо, кумина.
Една вечер бяхме в бара,
някой каза: "Чуйте тази група"
и пусна джубокса.
Песента беше "Simmer Down".
От тогава, на този джубокс не се слушаше нищо друго,
докато ние сме там.
Само "Simmer Down".
Първият сингъл на The WaiIers - "Simmer Down", е записан през 1964 г.
"Simmer Down" веднага зае първа позиция
и The WaiIers стартираха.
Какво беше да работиш с "Студио 1"?
Беше добре, първи стъпки в музиката.
Работихме с добри музиканти,
опитвахме се да постигнем хармония. Беше Чудесно.
Чух, че си живял в студиото.
Понякога.
- Кокцън ти е направил стая. - Да.
Кокцън беше умен човек.
Имаше ухо за музиката.
Не можеше да свири на инструмент,
не знаеше дали китарата е настроена,
но знаеше, кога звукът е правилен.
Водеше своя програма по радиото,
имаше свой музикален магазин,
имаше собствена озвучителна система,
собствено студио, беше лидер.
Кокцън ни беше като баща, ако трябва да съм честен.
Грижеше се за нас.
Когато Боб е на 17, майка му го оставя и се премества в САЩ.
Кокцън даде на Роби малка стая зад студиото.
Иначе не бих имал къде да живея.
Роби и аз живяхме там.
Живяхме заедно, така че станахме близки, добри приятели.
Той даде на Роби грамофон и много записи.
Роби ги слушаше разпалено.
Беше сериозен, фокусиран човек.
Дори като по-млад.
Ямайската музика се разви върху кавъри -
версии на нечии песни в Америка.
Боб звучи добре,
защото пее гладко и хармонията е стегната.
Хармонията, Бъни и Питър бяха фантастични.
The WaiIers имат няколко големи хита в Ямайка,
но все още са неизвестни за света.
Питър и Бъни бяха по-приказливите.
Но Боб беше по-резервиран и само наблюдаваше.
Както би казал той: "Стоя и си гледам".
Въпреки очевидната любов и възхищение един към друг,
винаги е имало дълбоко скрито напрежение,
че никой не е готов на всичко за другия.
Мисля, че музиката ги държеше заедно.
Винаги се разхождахме около студиото
и слизахме до Гринуич Парк.
Рита живееше на Гринуич Парк.
Тогава, той ме е харесал.
Просто каза: "Харесва ми това малко нещо".
Получих писмо от Бъни, той ми го донесе.
Дори изпраща писмото си чрез приятел, а не сам,
за да ми каже, че ме харесва и иска да говори с мен.
Стоеше от другата страна на пътя.
Беше много срамежлив. Много.
Беше срамежлив човек.
Беше сериозен.
Човек, който достига любовта си.
Знам, че обичаше Рита, защото бях близо до тях.
Наричахме я Риц. Беше като нашето малко братче.
Не харесвам мъже със светла кожа.
Винаги съм мечтала за висок, тъмен мъж.
Мечтата на всяко младо момиче в Ямайка
е да има висок, тъмен приятел.
Биха нарекли Боб "бездомник", защото е нещо по средата.
Той е черен и бял... Дори не е чернокож.
Мисля, че се чувстваше като аутсайдер, защото беше метис.
А когато Мортимър Плано го взе при себе си,
той моментално беше приет.
Мортимър Плано беше раста духовен водач, който учеше Боб.
Беше като проповедник. Проповядваше растафариянство.
И имаше последователи.
Той срещна Боб като младо момче.
Мисля, че те са бяха слели.
- Боб му се е възхищавал? - О, да.
Цялото страдание в Ямайка
ви прави агресивен човек.
Защото винаги трябва да се опитваш да намериш изход.
Възприемаме растафари като освободителна религия.
"Казано е, че потисничеството превръща мъдрия човек в луд".
"А кой е по-луд от моя слуга?"
"Каза нашият Бог"
"Растафари".
Растафариянците са единствените
истински чернокожи от Централна Африка.
Те проповядват самостоятелност,
проповядват самоувереност.
Интерпретираме Библията по различен начин.
Повечето места в Библията са в Африка.
Райската градина е в Африка.
От по-възрастните научаваме,
че трябва да се отнасяме към чернокожия като към Бог.
Като един от нас. Някой, с който се идентифицираме.
Христос обеща на човечеството,
че той ще се завърне след 2 000 години.
И, когато се завърне, Той ще е Кралят на кралете.
Истински наследник на цар Соломон и цар Давид.
Ние търсихме този човек.
Открихме го в Хайле Селасие I.
Император Хайле Селасие I е превъплъщение на Исус Христос.
Известен е като "Рас Тафари".
Раста казва, че целта на живота е да си щастлив.
Всеки трябва да е щастлив.
Да живее в мир, любов и единство.
Мисля, че той започна да приема растафари сериозно,
когато си пусна расти.
Те означават, че си растафариянец
и си дал обет.
Обет да не подстригваш или решиш косата си за определено време.
Това е важно и не трябва да се приема лекомислено.
Колко важни са растите?
Това?
Това е моята самоличност. Да, моята самоличност.
След това преминаваш през различните правила на живота,
както са написани в Библията.
Как да се храниш, как да живееш,
как да се отнасяш с останалите.
Той е вярвал, че ако правиш тези неща,
животът ще е по-добър, не само за теб,
но и за всички останали.
Марихуаната е нелегална в Ямайка.
Но растарите казват, че те пушат,
защото Библията им казва да го правят.
В "Откровение на Йоан" се казва: "споделяйте билките".
Билката е свещена храна за нас.
Има причина да я ползваме.
Не само да се напушим.
Издигани в свещено, мирно, щастливо,
вдъхновяващо състояние.
Роден ли си като раста?
Докато растях, имах определено съзнание за самооценка.
Че...
Това е един самотен свят
и няма да открия някой, който мисли като мен.
Аз продължавах и продължавах,
дойдох в Кингстън и срещнах повече хора.
Хора, които са раста.
Разговарях с тях и открих, че те имат това, което и аз имам.
На каква възраст беше, когато започна това?
Бях 17, 18 годишен.
Според мен, във вярата или ученията на Хайле Селасие,
Боб откри своя истински баща...
който никога не е познавал.
Мисля, че той виждаше себе си.
Там той откри себе си.
Вече не се чудеше дали е полубял или получерен.
Имаше само една... Една любов.
21-ви април, 1966 г.
Без да се плашат от проливния дъжд,
море от хора очакват на летище "Палисадос"
пристигането на една жива легенда.
За някои, той е Крал на кралете,
Лъвът на Юда,
дори Бог.
Членове на местния култ, растафариянците,
които почитат тази фигура като божество,
са в пълната си сила.
Негово императорско величие, Хайле Селасие I,
император на Етиопия, пристига.
Когато самолетът се приземи, хиляди се стекоха
и го заобиколиха.
Някои от тях пушеха трева, а полицията бе безпомощна.
Спомням си, че Селасие се показа през врата,
след около 20 минути, огледа се и се прибра обратно.
Мина много време преди да слезе от самолета.
Той слезе от самолета
и ние видяхме един малък човек.
Казах си: "Този дребосък ли наричат Бог? Те са полудели".
Аз си стоях на колелото, очаквайки го
и когато дойде, той погледна право в лицето ми.
Приличаше на лицата на всички останали.
Но той погледна всеки.
Спомням си това, видях го.
Той се завъртя и погледна право към мен
и помаха с ръка.
Аз го погледнах и видях ръката му.
Видях белег върху нея.
И, повярвайте ми, когато видях това, полудях.
Пробягах цялото разстояние до Тренчтаун.
Колкото повече Боб навлизаше във вярата,
в растафариянството,
толкова по-сложна ставаше музиката му.
Наблягаше на социалната страна на музиката.
На г-н Дод, това не му харесваше,
защото не беше комерсиално.
Той беше малко разочарован,
защото не можеше да прави музиката, която иска.
Освен това, тогава и парите бяха проблем.
С Коксън трудно можеше да се разбереш,
когато стане дума за пари,
освен ако не си готов за война.
Когато отидеш да поискаш парите си,
той обикновено се правеше на лош,
имаше няколко биячи около себе си.
Стабилни момчета.
В онези дни, беше нормално певците, които записват
никога да нямат пари,
защото звукозаписните компании, които прибираха парите,
никога не даваха пари на певците.
Плащаха ни минимално.
Три паунда на седмица, това е. На всеки.
Не можех да живея така.
- Боб можеше ли? - Не, човече.
За това Боб напусна и започна самостоятелна кариера.
Робърт напусна групата, за да отиде в Делауеър,
в Съединените Щати.
Емигрира.
Роби взе решение да напусне заради майка си.
Но преди това, г-н Дод го окуражи да се оженят с Рита.
Аз не бях поканен на сватбата, нито пък Питър.
Но той беше наш брат и ние преживяхме това.
Оженихме се на 11-ти, а той замина на 12-ти февруари.
Уилмингтън, Делауеър, САЩ
Той дойде тук, майка му искаше той да дойде.
Боб обичаше майка си.
Започна работа в хотел "Дюпонд", чистеше пода.
След това, работеше в "Крайслер".
Когато работеше там, мисля че караше мотокар.
Как ли никога не му писна това -
да кара мотокар по цяла нощ?
Къщата на майката на Боб.
Той беше много скромен, много нежен
и много тих, наистина.
Пушеше ли много ганджа, тогава?
Да, той я отглеждаше в двора си,
имаше си леха с билки.
Извисяваше се във въздуха.
Не можех да повярвам.
По това време, те чукаха по вратите на хората,
търсейки малко трева.
Обикновено отивахме у тях, слизахме в мазето,
той свиреше на китара, а аз на моето конго.
Просто си свирихме.
Не осъзнавах какъв велик музикант е.
Той никога не се отказа от музиката,
защото майка му щеше да ми пише и да ми каже,
че Неста само си седи в мазето и свири на китарата си.
Не можех да остана, защото не правих това, което искам.
Затова се върнах в Ямайка,
където можех да получа повече свобода.
Когато Роби се върна от Щатите,
решихме да основем собствен лейбъл, Wail 'N' Soul 'M.
Записахме "Bend Down Low".
"Bend Down Low" стана номер едно.
Започнахме да строим своя икономика.
Обикаляхме с колелата си и разнасяхме записа
до джубокси, озвучителни системи, музикални магазини,
с колелата си.
Музиката им доминираше в танцовите зали,
но рядко се пускаше по ямайското радио.
За музикалния бизнес, те бяха просто вредни.
Първият проблем бе, че са раста.
Следващият проблем е,
че не са с някоя от големите компании.
Това е тежък товар.
Водещите, когато бяха в ефир,
имаха изготвена програма.
Трябваше да работят с различните компании,
чиято музика трябваше да въртят.
Понякога не ни пускаха.
За да бъдеш включен, трябва да си наистина упорит.
Карах Боб със Скил Кол, Фраузър и Тек-лайф.
Спомняш ли си ги?
Онези малки гангстери.
Закарах ги до радиото и ме оставиха в колата.
Те влязоха. Скил Кол носеше бейзболна бухалка.
В Ямайка не играят бейзбол. Не знам от къде я беше намерил.
А Скил Кол си беше едро момче.
Те влязоха,
а мен ме оставиха да слушам радиото...
За да са сигурни, че пускат записа им.
Тогава Коксън, Студио 1, Дюк Рейд, Троян и Принс Бастър
решиха да създадат организация, наречена "Голямото дърво" .
Тогава The WaiIers извадиха брадвите.
# Ако ти си голямото дърво, #
# ние сме малката брадва. #
# Подострени сме, за да те повалим. #
# Добре подострени, за да те повалим. #
The WaiIers започват да работят с нов продуцент - Лий "Скрач" Пери
Аз съм Лий "Скрач" Пери на живо.
А това е документалният филм на Боб Марли.
Чуйте император Хайле Селасие,
светкавиците и гръмотевиците, градушката, сярата и огъня.
Това е огънят.
Това е водата.
А това е Африка на живо.
Лий Пери работеше с Коксън.
И когато той започна своя независим бизнес,
ние го уважавахме,
защото той следваше нашият път срещу Коксън.
Моите впечатления за Скрач са,
първо, че е много иновативен продуцент.
Много е креативен.
До такава степен, че започваш да се вълнуваш,
докато го гледаш в студиото с половин манерка с бял ром,
поръсващ четирите ъгъла на студиото.
След това правеше своите движения...
Прилича на танц.
Той не пишеше музикални партитури.
Просто казваше: "Искам да изсвиря това".
Скачаше в музиката и всички го следваха.
Мисля, че ранните му записи с The WaiIers
бяха най-добрите, според мен.
Пери имаше голямо влияние върху кариерата на Боб.
Обичах Боб толкова, че е срамота.
Той е част от мен и за това и той ме харесваше.
И аз съм част от него.
Защо хората толкова обичат музиката му?
Заради историята, която разказва.
И начинът, по който го прави - милостиво.
Казва ти, че трябва да вярваш.
Той беше благословена душа и благословен дух.
Но не можеше да се контролира.
Не знаеше на къде да тръгне, какво да направи.
Търсеше някой, който да го насочва.
Каза, че иска да работи с мен.
Попитах го: "Сигурен ли си?", а той отвърна "Да."'
Ако искате да работите с мен, трябва да правите каквото ви казвам.
Аз вярвам в Джа.
Джа Растафари.
Смисълът на ска е да танцуваш.
Да пиеш бира и да танцуваш.
Това не е духовна музика.
В Библията е казано, че ще има музика,
която всички хора, с всякакви проблеми,
ще свирят, танцуват и пеят.
Написано е в "Откровение".
Каква друга музика би могло да бъде това?
Реге.
Това, което промени в регето,
е джазовият ритъм с китара.
На практика, това е промяна на ритъма, според китарата.
С китара се свири нещо такова.
А след това, започва да свири така.
Понякога, това става случайно.
Някой прави нещо
и продуцентът решава, че това му харесва.
Коксън беше купил някаква апаратура от Щатите.
Стоеше си в студиото, без никой да знае какво да прави с нея.
Решиха да я включат
и разбраха, че е записващо устройство "дилей".
Когато издадеш звук,
той се възпроизвежда в същото време - "Чак-а".
Хората чуват: "Чик-а, Чика-а"
и решават, че китарата издава повече звуци.
Така че, според мен, регето се разви от една илюзия.
Ударите са "бам, бам, бам, бам".
При регето, чувате три от четири удара
и си представяте следващия удар.
Чувствате го.
Точно така. Усещате. Сърцебиене.
Сърцебиене.
Истинско нещо.
Основните части на музиката са барабаните и басът.
Защото барабаните са първите инструменти в музиката.
Барабанът е сърцето,
а басът е гръбнакът.
Мисля, че барабаните и басът
имат много важна част в музиката на Боб.
Те бяха "FamiIy Man". Двама братя.
Имаха собствен стил.
Регето е смесица от различни музикални стилове.
Има фънк, има ритъм енд блус,
има соул
и звучи много джазово.
Работих в компания за химическо чистене
и бях отговорник на един от клоновете.
Рита дойде, един ден, с дрехи за пране.
Подаде ми дрехите и каза: "Рита Марли".
Бях много изненадан,
защото единствените марли, които познава, бяха бели.
Наричаха ги белите марли.
Попитах: "Кой, кой Марли?"
Тя каза: "Това е съпругът ми".
Попитах кой е баща му.
Каза, че не знае много за него,
но го наричали капитан Марли.
Казах: "Това е баща ми!"
Майка ми работеше в един пансион,
а баща ми оставал там, когато се прибирал.
И така се запознали.
Дълга или кратка връзка са имали?
Според мен, е била кратка.
Майка ми не знаеше какво се е случило с него.
Норвал Марли е починал в Ямайка през 1957 г.
В Ямайка, имаше една голяма компания -
"Marley & Plant".
Занимаваха се със строителство.
Повечето строителни работи в цялата страна
бяха правени от тази компания.
Той винаги казваше, че това е неговото семейство.
Спомням си, че веднъж той отиде там
за да се опита да заеме малко пари, за да си купи кола,
с която да доставят записите.
Когато влязъл в офиса, всички се обърнали,
защото приличал много на тях.
Казаха ни да се махаме.
Не знаеха нищо за бебе на Норвал.
До колкото познавах баща си,
не знам дали "отхвърлен" е достатъчно сила дума,
но той със сигурност е бил отхвърлен.
Било е различна епоха,
а баща ми беше много дисциплиниран,
беше много суров човек.
В онези дни, растафариянците не бяха толкова приети,
колкото са сега.
Той ми каза: "Когато се случи всичко това,"
"това ми даде повече сила,"
"защото написах песен".
Попитах: "Каква песен?" Отвърна: "Опитай се да познаеш".
"Камъкът, който строителят отхвърли".
Искам да чуеш една песен, за която ни казаха,
че Боб, след като се видял с баща ти и е бил отхвърлен,
е написал за това преживяване.
Любопитно е какво мислиш ти.
Интересно ми е да я чуя.
# Камъкът, който строителят отхвърли, #
# винаги ще е крайъгълен камък #
Хубава песен.
Чувал съм тази песен и преди,
но не съм й отдавал такова значение.
Но разбирам, че това, което казвате, е истина.
Може ли да говоря?
Много е истинско.
Защото Боб направи името Марли известно за света.
Той изпълни света с Марли.
Чрез музиката и децата си.
Той се превърна в МАРЛИ.
Той е МАРЛИ,
никой не знае какво се е случило с останалите,
които са били толкова обожавани и забележителни.
Те сега са на заден план, а той е отпред.
Не е ли това невероятно?
Да, истина е.
Мисля, че случилото му се, това отхвърляне,
му е помогнало да достигне света.
Има толкова много наранени хора,
толкова хора, които са преживяли същото,
а той има послание,
което може да им донесе промяна и трансформация.
Някой каза, че Боб Марли и The WaiIers
са в Лондон, искаш ли да се срещнеш с тях.
Бях заинтригуван, защото бяхме чули много за тях.
Когато влязоха в офиса, бяха наистина впечатляващи.
Много харизматични.
Предложих им да направим албум и ги попитах какво мислят.
Казаха ми и им дадох парите да го направят.
Взехме 4 000 паунда и направихме "Catch A Fire".
Опитвах се да превъзмогна това, че са чернокожи.
Исках да ги съхраня такива.
Имах чувството, че Боб е готов да опита,
а другите не бяха толкова запалени.
Боб не го мислеше.
Казваше, че трябва да започне отнякъде.
Ако не започнеш отнякъде, няма да стигнеш никъде.
Боб искаше да стигне не само до ямайците.
Боб искаше да стигне американския пазар,
европейския пазар.
За да го направи, това трябваше да му харесва.
Първият запис е най-лесен,
ако искаш да направиш един по-добър свят.
Добавих различни неща в него.
Всички китари и пияното добавихме след това.
Не се съмнявах, че ще успее.
Нямах съмнения.
Единственото, което можеше да спре успеха им,
бе, ако не успея да ги заведа на турне.
Това беше единственият ми страх.
Заминаха на турне и нещата се объркаха.
Нещата се вкиснаха.
Направихме турне в Англия за албума "Catch A Fire".
Но никой не ни каза, че това е промоционално турне
и няма да получим никакви пари.
Бяхме водеща група в Ямайка
и смятахме, че в Англия ще е същото.
Боб мислеше по-реално, казваше, че никой не ни познава.
Мисля, че Боб осъзнаваше, че трябваше да го направи,
а останалите не бяха убедени.
Бяха на дъното.
Цяла нощ на автобус, влачещ се по пътищата,
ядяха ужасна храна - тежко е.
Бъни, според мен, не искаше да мръзне в студа.
За него просто не си заслужаваше.
Боб искаше да успее.
Бъни и Питър бяха по-войнствени.
Искаха да ги разделят,
защото не искаха да се разправят с Бъни и Питър.
- Говориш за "Айлън Рекърдс"? - Разбира се.
Последва американската фаза.
Попитах дали ще получим някакви пари.
Крис Блекуел каза: "Не,"
"защото ще свирите в откачени клубове".
Места, където има всякакви неморални неща.
Казах му: "Крис знаеш, че сме расти."
"Защо ни поставяш в такива ситуации?"
"Ако The Wailers не го направят, те са никои."
Казах: "Така ли? Тогава аз няма да отида на турнето."
Отказах се.
Мислех, че братята ми ще направят същото,
тъй като това засягаше и двамата,
но останах сам на фронта.
Удържах позицията си.
И все още държа на нея.
Те заминаха на турне...
с Джо Хигс, нашият учител...
...на моето място.
Питър решава да напусне малко след американското турне.
Питър беше войнствен тип
и мисля, че не харесваше много Крис Блекуел.
Смяташе, че Крис Блекуел ги разкъсва.
Дойде 1974 г.,
когато издадохме две плочи с Крис Блекуел,
а той се държеше с нас като с непрофесионалисти,
като начинаещи, което аз не можех да приема.
След 12 години като беквокалист на The WaiIers,
аз нямах възможност да кажа и материализирам това, което е в мен.
Това беше пълно обезценяване на способностите ми.
Напуснах, защото имах нужда да бъда признат и уважаван.
За нас, като негови деца, той не беше онзи любящ баща,
който ти казва да внимаваш.
Той беше суров човек.
Суров, суров, суров.
Мисля, че сърцето ми може да бъде твърдо като камък
и въпреки това - меко като вода.
Винаги бяхме активни.
Когато сме на плажа, тичаме, състезаваме се.
Винаги се състезавахме, за да видим кой ще го победи.
При него нямаше отказване.
Не забавяше, защото бяхме деца.
Би бягал толкова бързо, колкото можеше срещу нас.
За него това беше забавно, но за нас не чак толкова.
Никой не искаше децата му да бъдат около нас.
Казваха: "Гадни наркоманчета."
"Всичко, което правят родителите ви"
"е да пушат трева и да свирят музика,"
"затова детето ми няма да играе с вас."
Не беше много приятно.
Имах приятели, които, ако искаха да преспят у нас,
казваха на родителите си, че ще спят някъде другаде.
Той казваше, че нямаме нужда от приятели.
Имаме братя и сестри и това е всичко,
от което се нуждаем.
Не искаше и да си помисляме за приятели.
Боб е преживял толкова много.
Не мисля, че се доверява лесно на хората.
Винаги изпитва кой наистина го обича.
През 1974г., Боб събира нова група,
включваща беквокалистите на The I-Trees.
Хармонията не се наруши от включването на The I-Threes,
защото Боб запази звука.
Боб ни покани на турнето "Natty Dread".
Още първият концерт беше...
взривяващ.
Нямаше свободни места, а свирихме в клубове.
Но, както в "Пол Мол" в Бостън,
свирихме по 6 поредни нощи.
В "Рокси" имаше 400, 500 човека,
в Чикаго беше спокойно, а след това отново 500 човека -
това бяха моментите, в които да видиш Боб Марли.
Защото сте толкова близко до него, колкото аз съм до вас.
"Право от Тренч Таун, Ямайка",
"Боб Марли и The WaiIers!"
Концертът, който направиха в Лондон през 1975 г.,
беше повратна точка.
След него, всички знаеха името му.
Усещаше се, че ще стане голям.
Беше претъпкано. Много претъпкано!
Когато имаш концерт,
на който няколкостотин човека чакат навън
и не могат да влязат, вече се чувстваш велик.
Разпръскваш енергия върху групата на сцената
и те започват да чувстват това.
Беше експлодиращо.
Когато излезеше на сцената и видеше тълпата,
си казваше: "Да, най-накрая."
Това беше на Крис Блекуел.
Наричаше се "Айланд Хаус".
Няколко негови приятели живееха тук.
Не бяха под наем,
познаваха се и живяха на двата етажа.
Крис го пригоди за Боб, за да репетира,
а впоследствие Боб го купи от Крис.
Растарите не бяха разрешени в тази част
и докато не се нанесе Боб, нямаше такива.
Една жена попита Боб,
как е могъл да се нанесе на 56 "Хоуп Роуд" -
на две къщи от "Кинг Хаус", където живее губернаторът
и на три от "Джамайка Хаус", където живее премиерът?
А Боб отвърна: "Сестро, доведох гетото в града".
Един от съседите на Боб бе Синди Брекспиър.
Тя живееше с брат си - Редс.
Харесваха ми условията,
защото обожавам стари къщи с дървени подове
и беше прекрасно.
Хладно и с лек бриз.
Винаги имаше поток от хора по улиците,
които викаха и се смееха.
Намирах се в сърцето на събитията.
Най-важните културни събития, които се случваха в Ямайка,
се случваха точно там.
Това беше щабът. Центърът на всичко.
Боб никога не напусна 56 "Хоуп Роауд".
Хората идваха от целия свят, за да го видят.
Ти живяла ли си на "Хоуп Роауд" с баща си?
Не, ние живеехме на няколко мили от там.
Защото "Хоуп Роауд" беше...
Не знам - Мястото.
Вратата на растите е отворена, никой не ти иска препоръки.
Всякакви хора идваха там - лоши, добри и безлични.
Всеки път, когато отивах на 56 "Хоуп Роауд",
виждах много хора, събрани около Боб, разсъждаващи,
говорещи за политика, говорещи за Бог,
за история,
за всичко.
Боб беше много строг
и управляваше това място като казарма.
Наричахме го "Скипър" (капитан).
Имахме определени правила по това време.
Жените трябваше да носят рокли, а не панталони.
За всички онези неща, които наричахме "военни бои" -
червило, сенки, имаше правило, което гласеше,
че ако искаш да си растар, трябва да се откажеш
от тези вавилонски неща.
Това беше лагер с правила, доктрини
и принципи, според които да живееш
и беше сериозно.
Боб водеше много здравословен начин на живот.
В блендера винаги имаше сок.
На печката имаше ирландски чай, вареше се рибена супа.
Всичко, което може да те направи силен.
Когато го срещнах, си направихме програма.
Моята беше да стана сутрин,
да тренирам, много бягане, упражнения на плажа.
Това се превърна в начин на живот.
Раста се основава на вечния живот.
Трябва да се грижиш за тялото си като за Божи храм.
Тичахме по плажа и се изкачвахме по една планина
до място, наречено водопадите "Кейн Ривър".
Направихме няколко клипа там.
Изкачвахме се само за да стигнем до водопадите
и се оставяхме да се изсипват върху нас.
Това беше най-добрият масаж.
Това място беше стадион.
Футболно игрище.
Имахме две врати.
Играехме приятелски мачове.
Едната врата беше там, а другата там.
Като го гледам, това е било доста малко игрище.
Не повече от 40 метра.
Във всичко, което правеше, Боб беше много състезателен.
Отдаваше се на 110%.
Той имаше страст.
Опитваше се да прави с топката всичко, което аз правих.
Не играеше за да се забавлява. Това беше част от процеса.
Преди да напишеш песен, изпушваш малко трева,
след това отиваш да потичаш, за да се освежиш,
вдъхновяваш се и музиката потича.
Истината е, че обичаме да играем навсякъде.
Навсякъде, където е възможно.
Той започна да идва.
Чувах стъпките му по стълбите вечер,
когато футболът е приключил и мястото утихваше.
Тогава нямаше кой да го гледа.
През деня, е пълно с хора и не можеш да бъдеш прекалено открит,
защото ще те разкрият незабавно.
Разбрах, че си женен. Женен ли си?
Не. Не мога да живея по западния начин на живот.
Ако трябва да живея по някакви закони,
това трябва да са законите на Бог.
Ако това не са Неговите закони,
аз не мога да си създам собствени.
- Кога срещна Боб за пръв път? - Виждах го всеки ден.
Боб живееше на Втора улица, а аз на Първа.
Не бих му обърнала никакво внимание, защото той щеше да ме притеснява
и трябваше да кажа на майка си.
- На колко години беше? - 16.
Какво ти казваше той?
Казваше, че е по-възрастен,
че съм нямала приятел преди него. Такива неща.
- Беше ли чаровен? - О, да.
Защо толкова момичета го харесваха?
О, Боже.
Не познавате ли Боб? Той е красив мъж.
Хората си представят, че жените блъскат по врата,
за да стигнат до Боб Марли и да те сграбчат за дрехите.
Това вярно ли е?
Не.
Защо той имаше такъв успех с жените?
Защото беше срамежлив.
Боб не беше женкарят, за който всички го мислят.
Според мен, жените идваха при него.
- Беше ли верен? - На кого? На Бог? На Джа?
Да, беше верен на Джа.
Дали е бил верен само на една жена? Не.
Защо? За да го притежава някой?
Какво е верността? Това е западна идеология.
Пръстен на ръката, водят те за носа.
Това е за западните мъже.
Те могат да се справят само с една жена. Боб можеше с повече.
Веднъж, една жена дойде при мен и ме попита:
"Някой казвал ли ти е дали Боб е женен?"
Казах - не.
До тогава, не знаех дали той има законен брак.
В последствие, майка му ми каза.
Той виждаше ли се с Рита по това време?
Разбира се. Те работиха заедно, обикаляха света по турнета.
Когато беше на турне, Рита си имаше собствена стая.
Не беше с Боб.
Тя виждаше всичко, което се случва,
но уважаваше работата му.
Как се справяше ти през годините, докато сте били женени,
а Боб е имал връзки с други жени?
Превърнах се в неговия ангел пазител.
Тогава не бях просто съпруга.
Тъй като знаех кой е Боб,
за мен това не беше забавление.
Ние изпълнявахме мисия.
Евангелистка мисия да доближим хората до Джа.
Те имаха особена връзка.
Аз не бих могла да го направя.
Ако той беше мой съпруг, не бих могла.
Ние никога не сме се карали заради жена. Никога.
Той идваше и си признаваше какво се е случило.
Викал ме е да изведа жена от съблекалнята му.
Казваше: "Ела в стаята ми и изведи тези хора."
И аз го правих изискано:
"Хайде дами. Време е за лягане. Утре имаме шоу".
Тя не се разстройваше, но...
понякога беше наранена.
Това ни нараняваше всички.
А това не му харесваше.
Не му харесваше да знае, че е наранена и ние виждаме това.
Тогава казваше: "Хайде, отиваме за сладолед."
"Отиваме за бургери. Каквото поискате."
Мислите ли го за егоист?
Да. Това не е честно спрямо една жена.
Но не можехме да го мразим заради това.
Боб има 11 деца от 7 различни връзки.
В столицата Кингстън има съпернически гета,
където цели общности са разделени от сектантски линии.
Тези зони се контролират
от хората в Националистическата партия на Премиера,
които са обвинявани, че са комунисти,
или от опозиционната Ямайска лейбъристка партия,
която е обвинявана, че е фашистка.
Политиците в Ямайка, по това време,
се конфронтираха, което беше плашещо.
От едната страна бяха ултраконсерваторите,
водени от Сеага,
който беше човекът на Рейган на Карибите.
И Манли, който се опитваше да създаде система,
наречена демократичен социализъм.
За който другите партии казваха,
че това е просто скрит комунизъм.
Понякога само обиди, камъни и бутилки,
прелитат от едната страна към другата.
Но са чести и бомбите и куршумите.
Всеки ден вестниците са пълни със съобщения за загинали в Кингстън.
Всичко се превърна в гангстерска война.
Политически гангстери.
Това са хората, които се бият за политиците.
В някои области, истинската сила са полицаите.
Ти харесваш някое момиче.
Ако и двамата харесваме това момиче,
започваме да се бием за нея. Ето, колко просто е.
Единият харесва едните, другият - другите.
Ти се биеш за своите.
Боб беше приятел с всички.
Всички лоши от лейбъристката партия бяха приятели на Боб.
Също и всички от националистическата партия.
Те идваха от квартала, в който той е израснал.
Това бяха наистина лоши хора.
Виждаш някои от тях,
на следващия ден взимаш вестника
и виждаш 10-те най-търсени хора.
Четирима са вече мъртви. Остават още пет.
Някои от тях наистина обичаха музиката,
но основното беше войната и лошото.
Когато има политическо насилие,
млади се бият срещу млади
за политиците.
От това ми се гади.
Никой от тях не прави нищо добро за хората.
Разделяй и владей.
Боб направи концерт със Стиви Уондър в Ямайка
и изпяха две песни заедно.
Мисля, че бяха: "Very Superstitious", която Боб знаеше,
и "I Shot The Sheriff".
Стиви направи жест като дари половината от приходите
на училището за слепи в Ямайка.
Мисля, че Боб се трогна от това.
Боб каза: "Ще направим безплатен концерт."
Те отидоха при Майкъл Менли, който живееше наблизо,
министър-председателят, и всички бяха много ентусиазирани.
Боб Марли, най-известният изпълнител на реге в света,
се съгласи да вземе участие в голям безплатен концерт
в подкрепа на хората от Ямайка
в Кингстън в неделя, 5-ти декември.
Съобщението бе направено на пресконференция в Джамайка Хаус
от Марли, неговия мениджър - Дон Тейлър
и правителствения секретар по културата - Арнолд Бертрам.
Мисля, че той се чувстваше подмамен, защото ми се обади
и попита дали трябва да направи този концерт.
Казах му, че щом участва министър-председателят, го прави за страната си.
Но ако скоро има избори,
го прави заради него, а не за страната си.
Две седмици след това съобщение, на 22-ри ноември,
министър-председателят на Ямайка, Майкъл Манли,
обяви нови избори на 15-ти декември.
Ако знаехме, че ще се проведат избори,
никога нямаше да направим този концерт.
Не, никога не съм подкрепял правителството на Майкъл Манли.
Никога.
Не те е интересувало кой ще спечели на изборите?
Избори?
Който и да спечели, проблемът си остава.
Помнете, че Боб беше много известен.
Чиято страна заемеше той,
тази страна щяха да заемат и хората.
Боб имаше голямо влияние в Ямайка.
На политиците това не им харесваше.
Боб, според мен, стана прекалено открит,
в политически план.
Това неминуемо щеше да предизвика гнева на някои,
защото той имаше приятели и от двете страни.
Трябва да заемеш позиция.
Трябва да бъдеш на нечия страна.
Не може да си по средата, защото ще пострадаш.
Започнахме да чувстваме напрежение.
Политиците се разгорещиха.
Хората казваха, че са чули, че ще има стрелба на концерта.
Хората в групата, музикантите и Тhe I-Threes,
с наближаването на концерта,
започнаха все повече да се разколебават.
Започнаха да се страхуват.
Всяка вечер на 56 Хоуп Роуд имаше репетиция за концерта.
Обикновено имаше по двама мъже
от еквивалента на "Тайните служби".
Наричахме ги "Защитни служби".
Те пазеха министър-председателя.
Те идваха всяка нощ,
но не дойдоха през онази нощ.
Имаше почивка, така че всеки се размотаваше наоколо.
Дон Тейлър, Боб и аз бяхме в кухнята.
Докато бях в колата и се готвех да излизам,
видях няколко човека да се качват по стълбите.
Стрелецът се приближи от тук
и провря оръжието си от тук.
Видях само черна ръкавица с насочено оръжие.
Нямаше къде да се скрием в кухнята,
защото бяхме до стената.
След това чух изстрелите.
След това насочиха оръжието към колата.
Усетих топлина, кръвта потече
и осъзнах, че съм простреляна.
Продължиха да стрелят, докато им свършат патроните.
Единият опря пистолет в главата ми,
а другият попита: "Всички ли са мъртви?"
Той отвърна: "Да, човече, всички са мъртви!"
След това видях Дон Тейлър да излиза,
а кръвта се изливаше от него като кетчуп.
След това падна на пода.
Аз извиках Боб и чух гласа на Карли Барет.
Той каза, че Боб е добре.
Той имаше изгаряне...
Куршумът е минал от тук и се е забил в ръката му.
Цяло чудо е, че никой не загина онази нощ.
Това не е бил професионален удар?
Доколкото може да е професионален в Ямайка.
Те гледат много филми.
"Извънредни новини."
"Реге звездата Боб Марли, Рита Марли"
"и мениджъра на The WaiIers - Дон Тейлър,"
"са приети в Университетската болница"
"след като са били простреляни тази нощ."
Чух само изстрели.
Не, не видях никакви хора.
Някой е решил, че концертът "Усмихни се Ямайка" не трябва се състои
и се опитаха да го спрат.
Едно нещо е сигурно -
опитаха се да спрат концерта.
Около това дали концертът ще се състои или не,
имаше голям натиск отвсякъде.
Страхувах се, че Боб може да бъде убит.
"Вътре, публиката е оградена,"
"а въоръжени полицаи са разположени из целия парк."
"Пет часа след обявяването на началото на концерта,"
"звездата, Боб Марли, все още го няма."
Някои му казваха да не го прави.
Не са успели първия път, ще опитат отново.
Всички питаха дали наистина иска да го направи.
А той казваше: "Да!"
Аз му казах, че ако иска да го направи, аз съм с него.
Полицията дойде и го откара,
а ние бяхме зад полицейската кола.
Когато пристигнахме, не можех да повярвам на ситуацията.
Беше нощ в Кингстън, а там имаше 80 000 човека.
Ако някои иска да те пипне, това е идеалната ситуация.
Но това беше специална нощ, специален момент.
"Хайде, хора. Човекът е станал от леглото за да пее за вас тази нощ."
"Хайде! Боб Марли, най-добрият!"
Боб разголи гърдите си и показа раните.
Тълпата полудя.
Ямайците не обичат нищо повече от човек,
който току-що е преживял покушение.
Боб не беше уплашен.
Боб знаеше, че ако нещо се случи, докато си върши работата,
Всемогъщият Бог ще го защити.
Ако ти липсва вяра преди това,
не можеш да се отречеш след това.
"Ако ще помагаш на бедните,"
"помогни им по правилния начин."
"О, Джа! Помогни ни тази вечер."
"Премахни това зло заклинание."
"Напълни кладенеца с вода."
Трябва да те попитам за стрелбата.
Някои казват, че са били лейбъристите, като са мислили,
че подкрепяш националистите.
Или са били националистите, защото подкрепяш лейбъристите.
Какво можеш да кажеш за това?
Според мен, беше дяволът.
Но Бог ме защити.
Можеше отново да стрелят по теб.
Да...
Каквото трябва да се случи, ще се случи.
След стрелбата, не бих казала, че беше уплашен,
но беше наранен, твърде наранен, за да е изправи пред Ямайка.
Аз бях единственият, който избяга с него от Ямайка след стрелбата.
Да, аз и той.
Той не каза нищо през целия път.
Първо, отидохме в Насау, а след това той замина за Лондон.
Лондон 1977 г.
Според мен, той просто искаше да си почине.
Не искаше постоянно да се оглежда.
Не искаше да се занимава с проблема, с противоречията.
Просто искаше свободно място да работи,
да прави музика, турнета.
Веднага се преместихме в Челси. Оукли Стрийт.
Беше невероятно изживяване,
защото всички живеехме заедно в тази къща.
На всеки етаж, имаше различен музикант.
Тайрън Дауни беше на първия,
Карлтън Барет - на следващия,
Астън Барет - на следващия,
Алвин Секо Патерсън - на другия.
Мисля, че Невил Гарик беше в мазето с още някой.
Бяхме много близо до моста в парка "Батерсий".
Понякога ходихме до моста, друг път играехме футбол.
Дори сме играли срещу хора от Националния фронт.
Разбихме ги няколко пъти.
Той чувстваше ли се като изгнаник?
Да, но Боб беше отдаден на правенето на музика.
Така, според мен, задоволяваше душата си.
Животът на Боб беше пощаден и той беше щастлив, че е жив.
Казваше, че Джа му е дал още един шанс.
Той се изправи срещу смъртта,
а когато разбереш,
че това може да е последният шанс да направиш нещо
оценяш по-високо всеки един момент.
Всяка секунда, всеки момент от всеки ден.
Няма време. Нямаме време за губене.
Спеше по четири часа на ден
и винаги пишеше песни.
Стоял е буден по цяла нощ и е писал.
Казвах, че трябва да поспи,
а той отговаряше: "Още половин час."
Половината час се превръщаше в четири часа.
Боб обичаше да пише рано сутрин,
защото сутрин имаше дрезгав глас,
като на Род Стюарт.
Създаваше мелодията,
а след това текстът идваше сам.
И Мис Свят 1976 г. е...
Мис Ямайка!
Роял Албърт Хол избухна. Невероятно.
Синди Брекспиър, грабва лентата.
Когато спечелих Мис Свят, Боб не беше много известен в Англия,
но тъй като беше обвързан с мен, а Мис Свят е известна титла,
ние се допълвахме много добре.
Синди е напълно завладяна от емоциите,
а Уилнелия Мърсед коронясва новата Мис Свят 1976 г.
"Дивият мъж на Мис Свят"
Това се смяташе за...
- Скандално? - Да, това е добра дума.
"Скандално" става.
Но Боб обичаше постиженията.
А, според мен, няма жив мъж на земята,
който да не иска "Момичето", така че...
Би ли му харесало, ако бе станала раста?
Да, мисля, че би му харесало.
Нещата винаги стават ясни.
Как се представяш като жена, кое е приемливо,
какво слагаш на главата си.
Във влаковете, пътуващи към Лондон,
има малки мивки в баните, където да сваля грима си.
Веднъж, не можах да го направя
и се прибрах със скъпите си дрехи, лакирани нокти, грим.
Веднага щом се прибрах и затворих вратата,
той се появи зад мен.
Аз се обърнах, той ме погледна и аз казах: "Аха, хванах те!"
"Exodus" беше голям.
Това беше най-големият ни албум.
Помете Европа и срази Америка.
Те ни чакаха.
А след това, американското турне беше отложено,
защото Боб имаше проблем с пръста.
Някой го беше настъпил с калеврите
и той се възпали,
защото Боб продължи да играе футбол и на следващия ден.
И на следващия.
Мина известно време, преди да разберат какво става.
Окончателната диагноза бе меланом.
Изследваха го и разбраха,
че това е болест на белите хора.
Нямаше чернокож произход.
Бялото в него му причини това зло.
Какво казаха, че трябва да направи?
Препоръчаха дезартикулация на тазобедрената става.
С други думи - да премахнат целия крак.
Лекарят в Англия му казал, че трябва да отрежат целия крак.
- Спомняте ли си това? - Не.
Трябваше да му отрежат пръста.
Определено не беше кракът.
Много хора казваха на Боб,
че ако си отреже пръста, особено палеца,
няма да може да танцува.
Той обичаше футбола и да ампутират пръста му
за него беше напълно неприемливо.
Лекарят в Маями му каза, че не е необходимо.
Можели да отрежат само част от него.
Нямало нужда да махат целия пръст.
Можели да отрежат само нокътя.
Той получи лош съвет от хората около него.
След няколко месеца, Боб отново е на турне.
"War" е основана на реч на Хайле Селасие пред ООН през 1963 г.
Междувременно, в Ямайка...
...политическото насилие става все по-жестоко.
Кингстън 1978 г.
Появи се движение, което искаше да върне Боб обратно,
защото чувстваха, че той има потенциала
да премахне силното разделение, което съществуваше.
Правителството го умоляваше.
Казваха, че Ямайка е загубена без Боб Марли.
Не можеше да кажем, че Боб е в изгнание.
Те изпратиха един от водачите си, Клод Массоп,
за да говори с Боб.
Клод Массоп беше от едната страна,
а другият беше "Тек-лайф" - не помня истинското му име.
Те дойдоха в Англия, за да убедят Боб да се върне в Ямайка.
Боб им каза да дойдат, за да са далеч от Ямайка,
далеч от политическото влияние,
за да могат да разсъждават помежду си.
Тези двамата бяха от опозицията.
Аз представлявах другата страна,
ако те не искаха аз да присъствам,
той нямаше да се върне в Ямайка.
Така че, аз трябваше да замина за Англия.
Боб с Массоп, Уелч и "Тек-лайф", Лондон, 1978 г.
Кои от тези хора са живи и днес?
Един.
Този, с който разговаряте.
Боб написа тази песен, в която се казва:
"Ние, хората Джа, можем да се съберем и да се получи."
Тогава, те решиха да направят концерт, мирен концерт.
Миналия месец, бе обявено примирие
между съперничещите си политически фракции в Кингстън, Ямайка.
Мирната конференция ще се предшества
от мирен концерт за хората в голям парк.
Очакват се 100 000 души.
Боб Марли е поканен да оглави мирния концерт.
Марли е приел и ще се върне в Кингстън, Ямайка.
Боб, защо се връщаш в Ямайка?
Моят живот не е важен за мен.
Важен е животът на другите.
Моят живот е важен само, ако мога да помогна на много хора.
Ако животът ми е само за мен и за моята сигурност, тогава не го искам.
Моят живот е за хората.
Автобуси с хора се изляха на летището.
Те щурмуваха пистата.
Когато самолетът се приземи, прескочиха бариерите
и се втурнаха към самолета.
Същото се случи и с Хайле Селасие в Ямайка.
Беше невероятно да видим този стадион с 30 000 души.
Хора, които бяха политически опоненти, стояха един до друг.
Аз изсвирих една грешна нота.
Той започна да пее: "Какво, какво правиш".
# Какво-какво-какво-какво какво правиш #
Всички помислиха, че той пее, но той говореше на мен.
Беше много одухотворен.
Може ли да извикам тук, на сцената,
г-н Майкъл Манли
и г-н Едуард Сеага?
Искам да ги стисна за ръка
и да покажем на хората, че ние ще се сдобрим.
Ние ще се обединим.
Ние ще се сдобрим. Ние ще се обединим.
Това не беше планувано. Беше спонтанно.
Чакам ви. Чакам ви.
Всичко можеше да се случи.
Молех се хората да не направят някоя глупост и да започнат да стрелят.
Нямаше скучна проповед.
Той просто ни хвана за ръце, каза няколко думи,
вдигна ги над главата си
и в този момент всички бяхме едно.
Любов. Благоденствие. Бъдете с всички нас.
Джа Растафари.
Той беше способен на това.
Той можеше да обедини хората.
Богати и бедни, черни и бели...
това е единство на всичко.
Той въплъщаваше това в един човек.
Докато кариерата му растеше, растяха и образованието, колата,
къщата с повече стаи,
но баща ни винаги ни водеше в Тренч Таун.
Понякога, Боб слизаше в гетото
просто да се разходи.
Никога не заключваше колата си,
защото така сякаш нямаше доверие на хората.
Правиш ли много пари от музика?
Пари? За теб, колко са много пари?
Това е добър въпрос.
Правиш ли, да кажем, милиони?
Не.
Богат човек ли си?
Като казваш "богат", какво имаш предвид?
Притежаваш ли много неща? Пари в банката?
Притежанието те прави богат?
Нямам такъв тип богатство. Моето богатство е във вечния живот.
На Хоуп Роуд винаги беше пълно с хора
по една и съща причина.
Те търсиха възможност, търсиха пари, търсиха ръка за помощ -
за работа, за образованието на децата им и т.н.
Имаше тълпи от хора на Хоуп Роуд всеки ден.
Идваха всякакви хора. Водеха бебета, децата си.
А той просто се раздаваше.
Това не бяха подаяния.
Даваше им достатъчно, за да започнат нещо.
Преди няколко години, никой не би повярвал,
че тези реге музиканти
ще напълнят залата Мейпъл Лийф в Торонто.
Това е знак за нарастващото приемане на регето
на международната музикална поп сцена.
Освен това, превръща този човек, Боб Марли, в суперзвезда.
Боб веднъж направи изявление.
Попитаха го колко голяма ще стане тази музика.
А Боб отговори:
"Тази музика ще става все по-голяма и по-голяма,"
"докато не достигне правилните хора."
Което, според мен, е целият свят.
Започнахме с концерти с по 200 места, с 1 000,
а след това станаха 80 000.
Станаха 100 000.
Обиколихме Европа.
Свирихме пред два милиона души за шест седмици.
Счупихме всякакви рекорди. Самите "Ролинг Стоунс"...
Направихме концерт в Токио. 4 000 души, всички японци,
пяха всяко песен дума по дума.
Повечето може би дори не са ги разбирали.
Говорят различен език,
но те чувстваха музиката и знаеха какво им казва.
Медиите лъжеха и казваха,
че Боб пуши по половин килограм на ден.
Където и да отидохме, полицията беше по петите ни
и претърсваше вещите ни.
Полицаите претърсваха автобуса с кучета,
но никога не откриха нищо
и спряха да ни закачат.
В последните години, просто ни питаха
дали имаме някакви плакати или записи.
На практика, минавахме с паспортите,
цял куп записи и плакати
и дори не ни претърсваха, просто слагаха печат.
Един от основните му страхове беше,
че не достига до чернокожите.
Забеляза, че на всички концерти публиката е от бели, на всички.
Това го озадачаваше.
Върнах се от Нигерия и му казах
как го приемат хората там,
които никога не са го виждали, а са слушали само музиката му.
Той не можеше да повярва. Казах му: "Истина е!"
"Африка те очаква. Ако отидеш, може и да не искаш да се върнеш."
За пръв път го срещнах в Америка през 1979 г.
Бяхме зад сцената...
и когато той ме вида, каза...
"Господи, колко си грозна!"
Бях шокирана. Казах си...
Не познавам този човек и той не ме познава, а казва, че съм грозна!
По-късно разбрах, че причината е в изправената ми коса.
Тъй като той беше раста, всичко трябваше да е естествено.
Тогава го помолихме да дойде в Габон
за рождения ден на баща ми.
Той дойде през януари.
Нейният баща беше президентът на Габон.
Не знаехме, че е диктатор. След това разбрахме,
но си казахме, че вече сме там, твърде късно е и по-добре да свирим.
Дъщеря му беше влюбена в Боб.
Той беше много открит.
Много откровен, земен, скромен.
Когато се влюбваш в някой, не се замисляш за причините.
Просто се случва.
За Боб, Африка бе неговата родина.
Той обичаше Ямайка, но просто минаваше от там.
Африка беше неговата посока.
Ние не отиваме в Рая след смъртта си.
Трябва да живеем в рая.
Африка е нашият рай, защото от там сме дошли.
Някой каза на баща ми, че не трябва да приема Боб Марли,
защото е революционер.
Брат ми пръв го прие в двореца.
Първият концерт мина много добре.
Но габонците не го аплодираха.
Казахме си, че има проблем.
Може би не го харесваха.
Тълпата заобиколи колата.
Помислих си, че ще я потрошат и ще ни убият.
Но, за моя изненада...
...младите хора около колата започнаха да викат...
"Растаман, Растаман, Растаман."
Където и да отидохме, децата махаха към автобуса
и крещяха: "Боб Марли!, Боб Марли! Ганджа! Ганджа!"
Той често отиваше на плажа с млади хора.
Казваха му, че не разбират какво е раста,
питаха го какво означава, каква е неговата философия.
Какво той мисли, че ще се случи с Африка.
За революцията.
Въпроси, които вълнуват всички млади.
Мисля, че той има голямо влияние
върху хората в Либревил. Голямо.
Боб ме помоли да разбера от Паскалайн
колко пари сме взели.
Това, което тя ми каза, беше много, много повече,
отколкото Дон беше казал на Боб.
Боб Марли се ядоса.
Собственият му мениджър го беше измамил.
Тъй като Африка означаваше толкова много за него,
той бе шокиран,
че правият път, когато е стъпил в Африка,
се е случило нещо такова.
Той го повали на земята.
Премина през стаята и го ритна на земята.
Видях го как го рита по задника.
Разпитвахме го почти три часа на запис.
Бяхме на 23-тия етаж,
а те провесиха Дон през прозореца за цяла минута.
Боб му зададе същия въпрос половин час по-късно
и той отговори различно, а Боб каза: "Гари, отдръпни се."
Удари го няколко пъти!
Демонстрации срещу бялото управление в Родезия, 1978 г.
Политиката на ограничаване на африканците
през 1965 г. направи Родезия незаконна в очите на света.
Повече не вярвам във властта на чернокожите в Родезия.
Не и след хиляда години.
Боб написа песента "Зимбабве".
И когато песента стигна до Зимбабве,
бойците за свобода я приеха за свой химн.
Те постигнаха независимост.
В крайна сметка, постигнаха независимост.
Изпратиха представител в Ямайка, който да помоли Боб за изява.
Искаха той да отиде при тях, но когато видяха колко струва,
казаха, че не могат да си го позволят.
А Боб Марли използва собствени пари и кораб,
мисля, че от Лондон, за да отиде в Зимбабве.
Имаше висши представители от целия свят.
Аз, Робърт Габриел Мугабе,
се заклевам, че ще служа вярно на Зимбабве
като министър-председател,
с помощта на Бог.
Полунощ. Моментът на независимостта.
Пред погледа на принц Чарлс, губернатор Соамес
и ръководителите на страни от целия свят,
се издига новият флаг.
Правителството на Робърт Мугабе приема властта
и се ражда Зимбабве.
За пръв път, някой в Зимбабве чуваше нещо подобно.
Когато започнахме първата песен,
90 000 души навън, за които нямаше място,
решиха да влязат.
Бойците за свобода чуха Боб Марли на стадиона,
а те бяха заключени, не можеха да влязат,
и просто премазаха оградата.
Спомням си, че на сцената аз бях първата,
която помириса нещо необичайно.
Това беше сълзотворен газ.
Усетихме странно парене в гърлата
и решихме, че ще загинем.
Не знаехме какво е това.
Помислихме, че сме напуснали Ямайка
и сме дошли чак в Зимбабве,
изоставяйки децата си, за да умрем тук.
Рита, Марша и аз побягнахме от сцената,
а музикантите бяха свалени един по един.
Но Боб още беше в стихията си
и предполагам, че дори не е разбрал какво се случва.
Тогава просто разбрах,
че този човек е готов да умре с хората си.
Каквато и да е била причината, Боб не побягна на никъде.
Когато се върнахме на сцената, ето какво ни каза Боб:
"Вече знам кои са истинските революционери".
Мисля, че това е една от неговите мечти за нас.
Той си беше у дома.
Благодаря, Зимбабве. Свобода!
Боб искаше ли да достигне чернокожата публика в Америка?
Разбира се, че искаше. Искаше до смъртта си.
Последният концерт в Ню Йорк
бе опит да достигне афроамериканците в Америка.
Боб имаше култ в Америка
и когато имаше концерт, всичко беше продадено,
но той си оставаше бял.
Чернокожите в Америка не го приемаха.
Това винаги е било проблем. Чудехме се защо.
Франки Крокър, най-известният радиоводещ в страната,
каза, че ще прави концерт с "Комодорс".
Гарантира, че ще ни излъчва три месеца,
ако Боб открие концерта на "Комодорс".
Казахме му, че е луд.
"Комодорс" би трябвало да открият концерт на Боб Марли.
Отидох при Боб, а той каза: "Няма проблем".
Концертът в Медисън Скуеър Гардън
беше исторически.
Всички в публиката се изправиха на крака
за да признаят този човек.
Мисля, че вратата към Америка се отвори за Боб точно тогава.
На следващия ден, бяхме в "Сентрал парк"
и се изкачвахме по един хълм.
И внезапно той се препъна.
Сложихме го да легне на една страна,
а той започна да се тресе, а от устата му излизаше пияна.
Когато го погледнах, изглеждаше много странно.
Хората около него казаха нещо на диалект,
а той извика "Растафари!" и скочи.
Изплаши ме до смърт. В един момент се тресе с пияна от устата,
а в следващия - скача на крака.
Заведохме го в една болница близо до нас.
Лекарят каза на мен и на Алън, че Боб Марли има рак,
който се разпространява.
Имаше рак по цялото тяло.
Бял дроб... Мозък... Навсякъде.
Беше невероятно, че можеше да работи.
Но лекарят ни каза, че той не трябва да прави нищо,
че не трябва да прекратява турнето,
че е бил толкова силен и здрав,
че един ден той ще излезе на сцената и ще умре там.
Но и че не може да се лекува и че не може да му се помогне.
- Как прие той новината? - Зле.
Прие новините зле.
Знаех, че има проблем с пръста,
но го бях забравил.
Всички го бяха забравили,
защото ако ходеше на редовни прегледи,
може би щеше още да е с нас.
Но...
- Той не се е преглеждал? - Не.
Следващата спирка бе Питсбърг.
Всички чакахме Боб да се качи на автобуса
и да потеглим към Питсбърг, но не го виждахме.
Най-накрая, той пристигна.
Спомням си, че изглеждаше много стресиран.
Правихме проверка на звука
спомням си, че беше само с една песен.
Правихме тази песен два или три часа -
"Наранен съм отвътре".
Това бе най-дългата проверка на звука, която сме правили.
Питахме се защо. Не разбирахме.
Имахме среща половин час преди концерта
и Алън Кол ни каза,
че това ще е последният концерт.
И, разбира се, всички бяхме шокирани.
Преди да излезем на сцената, той ми каза,
че иска да съм близо, ако нещо се случи.
Казах му, че всичко ще бъде наред.
Но той каза да съм наблизо за всеки случай, ако получи пристъп.
Той направи шоуто, но не беше същото.
Той не беше същият.
Но хората продължаваха да го изстискват.
Имаше толкова много хора в публиката,
които крещяха "Боб! Боб!"
Извикаха го на бис и аз реших, че той няма да се справи.
Но той пя. Изпя четири песни.
Извикаха го отново на бис.
Аз отново се зачудих дали няма да падне този път.
Но той го направи. Направи го.
Тогава за последно бяхме заедно на сцената.
Благодаря ви Питсбърг.
Ако всеки път сте така, ще трябва да идваме всяка година.
Всяка седмица. Всеки месец. Благодаря.
Аз бях с него, докато го лекуваха в "Слоун Кетъринг".
Бях всеки ден на химиотерапиите,
а растите му падаха.
Тежестта на растите просто бе прекалено голяма.
Няколкото косъма, които носеше, бяха неприятни
и той реши да ги отреже.
Това беше незабравима нощ.
Бяхме аз, Рита и още няколко жени.
Запалихме свещи и четяхме от Библията.
Четяхме "Книгата на Йов".
И ги отрязахме.
Казах му, че прилича на руди-бой.
А той се засмя. Беше забавно.
Но и много, много тъжно.
Най-тъжното нещо, което си спомням.
За пръв път го видях...
без коса.
Изглеждаше толкова мъничък.
В края на октомври, от болницата изписват Боб,
като казват, че не могат да направят нищо повече.
Дават му три седмици живот.
Той каза, че ще се бори.
Независимо какво казват или правят лекарите,
той ще се бори.
Защото раста никога не се отказва.
Ако зависеше от мен, бих му казала да се върне в Сейнт Ан,
яж прясна риба всеки ден,
изпуши най-големия джойнт, пий чай от риба,
просто прави каквото искаш.
Така, ако накрая попадне там, където свършва всичко,
поне ще е спокоен,
че в последните месеци от живота си на тази земя
е бил на място, където наистина, наистина иска да бъде.
Но жените нямат думата в такива моменти.
Мъжете взимат решенията.
Боб е изпратен в Германия в холистичната клиника на Д-р Йозеф Исалес
Ротах-Егерн Бавария
Къщата на Боб от ноември 1980 г. до април 1981 г.
Живееше в една къща надолу по улицата.
Беше близо до клиниката,
но трябваше да си обуе ботуши до коленете,
за да премине през снега.
Трябваше да носи черни очила, защото беше много бяло.
Езерото беше замръзнало на три метра дълбочина.
Можеше да се кара кола по него.
Казах си, че това е хладилник, в който държат хората живи.
Не, никога няма да забравя Ротах-Егерн.
д-р Йозеф Исалес беше най-добрият
в холистична терапия по онова време.
Но по-интересното бе,
че той бе единственият лекар на планетата, който лекуваше меланом.
В началото, той се вълнуваше от красивата зима...
...беше като зимна мечта.
Беше напълно плешив.
Носеше голяма кръгла шапка.
Между нас имаше искра.
Боби, наричах го Боби.
Какво си спомням за него?
Неговото търпение.
Търпението му към всичко, което му правихме.
Винаги беше приятелски настроен.
Отидох в Германия за 36-ия му рожден ден.
Рита беше там,
Синди беше там,
майка му беше там.
До някъде беше разочароващо,
защото знаех какъв човек е Боб
и че не иска да го виждаме така.
Боб получи удар.
Беше разочарован. Не можеше да свири на китара.
Тръгнахте си с мисълта, че ще се оправи?
Да. Надявах се.
Опитваше се да ми каже, че ще победи това нещо.
Ще го победи...
Разбрах, че хора от пресата са много притеснени за здравето ми.
Искам да ви благодаря за интереса
и да ви кажа, че ще се оправя
и отново ще съм на линя през 1981 г.
Записващ и изпълняващ песни с феновете, които обичам.
Красота.
Боб Марли ви го казва. Не се съмнявайте.
В началото, изглеждаше много добре...
...но болестта продължи.
Мисля, че тогава хората започнаха да търсят богатството му.
Ситуацията стана кръвожадна.
Хората знаеха, че той ще умре
и просто...
Просто го обграждаха.
Затова и Боб никога не написа завещание.
Боб никога не искаше да се откаже.
Когато напишеш завещание,
все едно се признаваш за победен.
Това бе една от причините.
Другата е, че той не беше човек, който казва:
"И така, това оставям на Зиги, това на Сидела..."
Не беше човек, който да даде по нещо за Сиико, Невил и Кари...
Това не е Боб.
Боб, който познавам, като оставя края отворен,
всеки ще се разкрие какъв е всъщност.
Разбирате ли ме?
Кой наистина го е обичал? Кой се бори за парите му?
Такъв беше той.
Боб оставя края отворен.
Лекарят каза, че не може да направи нищо повече за Боб
и ако ще се тръгваме,
трябва да го направим до 48 часа.
Аз казах, че се връщам в Германия.
А той каза: "Не, не идвай. Боб ще дойде в Маями".
Решихме, че ще наемем самолет.
Боб искаше да знае, че той е "Конкорд".
Аз казах: "Не, не Конкорд".
Боб отлита за Маями на 8-ми май 1981 г.
Събрах всички деца, които бяха в Ямайка.
Някои от тях не бяха мои, бяха от други майки.
Събрах ги и им казах: "Хайде, татко иска да ви види всички."
Спомням си, че ние със Зиги стояхме отвън,
дойде някакъв свещеник от Ямайка,
друг дойде от етиопската църква.
Казах на Зиги, че той ще се оправи,
щом толкова хора се молят за него.
Спомням си вратата на интензивното отделение
и хората надничащи през прозореца.
Той лежеше, видя ме и ме повика.
Аз влязох и седнах до него.
А той каза: "Какво става, млади Боб?"
И...
"Имам песен за теб."
Той каза: "Имам песен за теб."
И изпя няколко куплета от песента.
"По пътя си нагоре, ме вземи с теб."
"По пътя си надолу, не ме изпускай."
Чувствах се като в онези моменти, в които се надяваш,
че можеш да го имаш... само за себе си.
Не е било писано да се случи.
Боб умира на 11 май 1981 г. на 36 години
Аз наистина нямам никакви амбиции.
Искам да видя само едно нещо да се случва.
Искам да видя как човечеството живее заедно.
Черни, бели, китайци... Всички.
Това е всичко.
Превод за kolibka.com - Дургов, Г.