И не се прегърбвай!
Прегърни брат си.
Още една.
ОБЩЕСТВОТО НА МЪРТВИТЕ ПОЕТИ
И когато директорът каже, ще запалиш свещите на момчетата.
Пригответе се, момчета.
РОБИН УИЛЯМС
Вдигнете знамената!
ТРАДИЦИЯ
РОБЪРТ ШОН ЛЕНАРД ИТЪН ХОУК
ДЖОШ ЧАРЛС ГЕЙЛ ХАНСЕН
ДИЛЪН КЪСМАН АЛЕЛОН РУДЖЕРО
ДЖЕЙМС УОТЪРСТЪН АЛЕКСАНДРА ПАУЪРС и др.
Музика МОРИС ЖАР
Дами и господа, ученици,
огънят на познанието.
Сценарий ТОМ ШУЛМАН
Режисьор ПИТЪР УИЪР
Преди 100 години, пред 1859-а,
41 момчета са седели в тази зала
и им е бил зададен същият въпрос, с който днес посрещаме и вас.
Господа, кои са Четирите основни принципа?
Традиция. Чест. Дисциплина. Прилежание.
През първата година в „Уелтън“ са се дипломирали 5 ученика.
Миналата година се дипломираха 51,
75%% от които бяха приети в най-елитните университети.
Тези високи постижения са резултат от стриктното спазване
на принципите, на които е основано нашето училище.
Затова родителите изпращат при нас своите синове.
Затова ние сме най-доброто подготвително училище в САЩ!
Както знаете,
нашият многоуважаван литератор г-н Портиъс се пенсионира.
Бих искал да ви представя заместника му г-н Джон Кийтинг,
възпитаник на нашето училище
и досегашен преподавател в изтъкнатия колеж „Честър“ в Лондон.
Вълнуваща церемония, както винаги.
Здравейте, д-р Нолан. Това е най-малкият ни син Тод.
Очакванията към вас са големи. Брат ви беше сред най-добрите.
Прекрасна церемония. - Дано ви е харесала.
Радвам се да те видя, Том.
Нийл, очакваме много от теб тази година.
Няма да ни разочарова. Нали, Нийл? - Ще се постарая, сър.
Стига, синко, недей да плачеш. - Горе главата!
Обичам те!
И да си учиш уроците.
Ще бъдем съквартиранти.
Нийл Пери. - Тод Андерсън.
Защо си напуснал „Балинкрест“? - Брат ми е учил тук.
А, значи си от рода Андерсън!
Това е за синусите. Ако не може да преглъща, дайте му от тези,
а ако дишането му е затруднено, от другите. Взе ли си инхалатора?
Как си, Нийл?
Ще учим ли заедно довечера? - Разбира се.
Зубренето пак започва, а?
Чух, че е дошъл някакъв нов. Имал вид на дървеняк.
Не обръщай внимание на Камерън. Малко е цапнат в устата.
Говори се, че си ходил на лятно училище.
Учих химия. Баща ми искаше да понапредна.
Как мина лятото, готин? - Супер.
Мийкс, затвори вратата.
Господа, кои са Четирите принципа?
Терор, чревоугодие, декадентство, поквара.
Мийкс е бог на латинския, а и аз не съм зле по английски,
сами ще се справим с уроците.
И Камерън иска да учи с нас. - Спецът по подлизурство?
Той ти е съквартирант. - Какво съм виновен аз?
Прощавай, аз съм Стивън Мийкс. - Тод Андерсън.
Чарли Долтън.
Нокс Оувърстрийт. - Тод е брат на Джефри Андерсън.
Гордостта на училището! Носителят на национална награда!
Добре дошъл в Мъчилището.
Тук наистина е ад, освен ако не си гений като Мийкс.
Подмазва ми се, затова му помагам по латински.
И по английски и тригонометрия.
Влез.
Татко! Мислех, че си тръгнал.
Стойте си, момчета.
Току-що говорих с г-н Нолан.
Имаш твърде много извънкласни занимания.
Трябва да се откажеш от годишника. - Но аз съм помощник-редактор...
Съжалявам. - Не мога да се откажа...
Бихте ли ни извинили за момент?
Не ми противоречи пред хората!
Като завършиш медицина, прави каквото искаш,
но дотогава ще правиш каквото кажа аз, разбрахме ли се?
Да, сър, съжалявам.
Знаеш колко много значи това за майка ти.
Ще се съсредоточа само върху най-важното.
Така те искам.
Ако се нуждаеш от нещо, обади ни се.
Защо не те остави на мира?
Опъни му се. Здраво ти е стъпил на врата.
Защо вие не се опънете на вашите, бъдещи господа адвокати и банкери?
И аз съм на същия хал. - Тогава не ми се бъркай.
И какво ще правиш? - Каквото трябва - ще се подчиня.
Тъкмо няма да се занимаваш с ония подмазвачи.
Хич не ми пука.
Латински, 8 ч. в моята стая?
Тод, ако искаш, ела и ти.
По-полека, момчета!
Укротете поривите на пубертета!
Изберете си 3 експеримента от списъка
и докладвайте резултатите на всеки 5 седмици.
Първите 20 въпроса в края на първи урок са за утре.
Още веднъж, моля.
Тригонометрията изисква абсолютна прецизност.
За всяка непредадена домашна работа
ще ви бъде отнемана по една точка от крайната оценка.
Затова не ме предизвиквайте.
Ей, Спаз!
Хайде де!
„О, капитане, мой капитане!“
Някой знае ли откъде е това?
Не се ли сещате?
Това е стихотворение от Уолт Уитман, посветено на Линкълн.
Можете да ме наричате г-н Кийтинг
или, ако сте малко по-дръзки, „О, капитане, мой капитане“.
Искам да разпръсна някои слухове.
Да, и аз съм учил в Мъчилището, но оцелях.
Тогава не бях титанът на мисълта, който сега стои пред вас,
а интелектуалният еквивалент на недоносче.
Замеряха ме с томчета на Байрон.
Г-н...
Питс?
Вие сте първата ми жертва. Къде сте, г-н Питс?
Отворете христоматията на страница 542
и прочетете първия куплет на стихотворението.
„Ода за девствената младост“. - Точно това.
Подходящо е, нали?
„Докле сте млади розите берете, че времето, уви, не спира.
Защото цъфналото днеска цвете, щом дойде утрешният ден, умира.“
Благодаря, г-н Питс.
„Докле сте млади розите берете.“
Латинският вариант на това послание е „Саrре diеm“.
Някой знае ли какво означава?
Означава „Улови мига“.
Много добре, г-н... - Мийкс.
Още едно необичайно име.
Уловете мига! „Докле сте млади розите берете.“
Защо поетът се е изразил така? - Защото бърза.
Не! Благодаря ви за участието.
Защото сме храна за червеите.
Колкото и да не ви се вярва, всеки един от нас
някой ден ще спре да диша,
ще изстине и ще умре.
Елате да разгледате някои лица от миналото.
Често сте минавали покрай тях, но не сте ги забелязвали.
Доста приличат на вас, нали?
Имат същите прически и бъкат от хормони, също като вас.
Чувстват се непобедими, също като вас.
Светът е в краката им.
И те вярват, че им предстоят велики дела,
и те са изпълнени с надежда.
Дали са успели да осъществят мечтите си?
Защото сега тези момчета са се превърнали в купчина тор.
Ако се вслушате, ще чуете тяхното послание.
Приближете се.
Чувате ли?
Саrре...
Саrре diеm!
Уловете мига, момчета!
Направете живота си неповторим!
Много е странен. - Различен е.
Тръпки ме побиха от него.
Дали ще ни изпитва на това? - Нищо ли не си разбрал, Камерън?
Какво?
Размърдайте се, момчета! И за теб се отнася, Долтън.
Кой ще дойде да учим по тригонометрия довечера?
Аз няма да мога. На вечеря съм у сем. Данбъри.
Кои са тези? - Важни клечки.
Приятели на татко. Сигурно са по на 90 години.
Поне няма да ядеш тукашните буламачи.
Ти ще дойдеш ли да учим довечера?
Трябва да наваксвам по история. - Както искаш.
УЛОВИ МИГА
Готов ли сте, Оувърстрийт?
Да, сър.
Чет, ще отвориш ли вратата? - Аз ще отворя.
Кого търсите?
Здравейте. Нокс Оувърстрийт, д-р Хейгър.
Домът на сем. Данбъри, нали? - При Чет ли сте дошли?
Г-жа Данбъри? - Не!
Аз съм г-жа Данбъри. Ти сигурно си Нокс.
Трябва да се върне до 9, нали? Заповядай.
Нокс! Аз съм Джо Данбъри.
Одрал е кожата на баща си, нали? Как е той?
Спечели дело за „Дженерал мотърс“. - И ти май си тръгнал натам, а?
Замести променливите.
Ама разбира се... - Какъв е проблемът тогава?
Как мина вечерята?
- Отвратително.
Ужасно! - Защо, какво стана?
Тази вечер
срещнах най-красивото момиче, което съм виждал в живота си.
И какво му е ужасното? - Практически тя е сгодена...
...за Чет Данбъри.
Футболното величие? - Лоша работа.
Истинска трагедия!
Страхотна е, а ходи с този кретен! - Хубавите ябълки свинете ги ядат.
Най-добре я забрави и реши някоя задача.
Не мога да я забравя и не ми е до задачи.
Успяхме!
Имате още 5 минути, господа.
Видя ли я гола? - Много смешно, няма що.
Това да не би да е радио, г-н Питс?
Не, правим научен експеримент.
Радар.
Отворете учебника на страница 21 от въведението.
Г-н Пери, прочетете първия абзац от „Същността на поезията“.
„Същността на поезията“ от д-р Дж. Евънс Причард.
„За да разберем поезията,
трябва да сме добре запознати със стилистичните похвати,
а после да си зададем 2 въпроса:
Как е предадена авторовата идея и каква е нейната стойност.
Първият определя съвършенството, а вторият - важността й.
Така лесно ще оценим цялостната художествена стойност на творбата.
Ако означим съвършенството по хоризонтала,
а важността - по вертикала,
то величието на творбата е тяхна производна.
Сонетите на Байрон имат висока стойност по вертикала,
но едва средна - по хоризонтала.
Сонетите на Шекспир
имат високи стойности и вертикално, и хоризонтално,
което е неоспорим показател за тяхното величие.
Ако се осланяте на този метод в работата си с учебника,
той ще ви помогне по-пълно да се насладите
и да разберете поезията.“
Пълен боклук!
Това е мнението ми за г-н Причард.
Поезията не е математика.
Това не е „Топ 100“.
„Давам на Байрон 42-о място, но не става за танцуване.“
Искам да скъсате тази страница.
Откъснете цялата страница.
Добре ме чухте, скъсайте я!
Хайде!
Благодаря, г-н Долтън.
А най-добре откъснете цялото въведение.
Нека и помен не остане от него.
Сбогом, д-р Дж. Евънс Причард!
Хайде, смело!
Накъсайте г-н Причард на парченца.
Става за тоалетна хартия.
Това не е Библията, няма да отидете в ада.
Гледайте нищо да не остане.
Не бива да късаме учебниците. - Действай!
Късайте смело!
Какво става тук?!
Не чувам шум от късаща се хартия! - Г-н Кийтинг!
Извинете, не знаех, че сте тук.
Обаче съм тук.
Виждам...
Простете.
Продължавайте, господа.
Това е битка, война!
Сърцата и душите ви могат да станат нейни жертви.
Цели армии от учени глави мерят поезията на кантара.
Но не и ние! Дотук с г-н Причард.
В моите часове вие ще се научите да мислите сами
и да се наслаждавате на езика.
Каквото и да ви казват, думите могат да променят света.
Г-н Питс вероятно смята,
че литературата няма да му е от полза в медицинския колеж.
Може и така да е.
Г-н Хопкинс май е на същото мнение:
„Дайте да си учим г-н Причард и да правим кариера.“
Но ще ви разкрия една тайна.
Елате насам.
Ние не четем и пишем поезия, просто защото е приятно занимание,
а защото сме човешки същества.
А човекът е изпълнен със страсти.
Медицината, правото и бизнесът са начини на препитание.
А поезията,
красотата, романтиката, любовта,
заради тях си струва да живееш.
Ще ви цитирам Уитман:
„О, ти, живот, със твоите въпроси безконечни,
с тълпите от безверници, и градове, препълнени с глупци!
Какъв е смисълът, живот? Отговори ми.
Че съществуваш и че си различен,
че те има
и можеш да дадеш на този свят свой собствен стих.“
„И можеш да дадеш на този свят свой собствен стих.“
Какъв ще бъде вашият стих?
Благодарим ти, Боже, за благата, с които ни даряваш.
Амин.
Доста интересни методи използвате. - Съжалявам, ако съм ви стреснал.
Не, беше твърде любопитно, макар и малко безотговорно.
Поемате голям риск. Някой ден, като разберат, че не могат да са
като Рембранд, Шекспир и Моцарт, ще ви намразят.
Уча ги да мислят самостоятелно. - На 17 години?!
Не знаех, че сте такъв циник.
Не съм циник,
а реалист.
Щастлив е човекът, необременен с глупави мечти.
В мечтите само волен е човекът. Така било е чак от памтивека.
Тенисън? - Не, Кийтинг.
Намерих годишника му в библиотеката.
Капитан на отбора по футбол. Редактор на годишника.
Поклонник на жените и член на Обществото на мъртвите поети.
„Човек, способен на всичко.“
Поклонник на жените? Г-н К. е бил истинска напаст!
Какво е това общество на мъртвите поети?
Нямам представа. - Момче! Ела при мен след обяда.
Сър?
О, капитане, мой капитане!
Намерихме стария ви годишник.
Това не съм аз.
Какво е Обществото на мъртвите поети?
Училищното настоятелство не би го одобрило.
Защо?
Можете ли да пазите тайна?
Мъртвите поети искаха „да изпият до дъно чашата на живота“.
С тази фраза на Торо започвахме всяка сбирка.
Събирахме се в индианската пещера,
четяхме на глас Торо, Уитман, Шели,
дори наши собствени творби
и магията на поезията ни завладяваше.
Група момчета, които четат поезия? - Не съвсем.
Не бяхме някакво братство, а романтици.
И не просто четяхме поезия,
а я оставяхме да се стича по езика ни като мед.
Духовете се извисяваха, жените припадаха и се създаваха богове.
Добър начин да си прекараш вечерта.
Благодаря ви, че ме върнахте в спомените.
Изгорете го. И най-вече снимката ми.
Обществото на мъртвите поети...
Да се съберем още тази вечер. Съгласни ли сте?
Къде е тая пещера? - Отвъд реката. - Далеч е.
Звучи ми тъпо. А и ще си навлечем неприятности.
Не идвай тогава.
Просто трябва да сме внимателни. - Не думай!
Побързайте, момчета!
Кой ще дойде? - Хейгър ни гледа.
Нека гледа! Кой ще дойде?
Аз. - Предупреждавам ви, побързайте!
И аз. - Не знам, Нийл...
Хайде бе, Питс!
Развалил си е успеха. - Ти ще му помогнеш, Мийкс.
Кажи, че ще дойдеш!
От всичко искам да опитам. - С изключение на секса.
Ами ти, Нокс? - Не знам.
Така ще спечелиш Крис. - Как?
„Жените припадат.“ - Защо припадат?
Кажи ми защо припадат!
Ще вървим покрай реката, докато стигнем водопада.
Струва ми се опасно. - Тогава си стой вкъщи.
Стига сте шушукали и седнете, за бога!
Ти ще дойдеш ли довечера? - Не.
Защо? Нали чу какво каза Кийтинг? - Да, но...
Но какво?
Кийтинг каза, че са чели поезия на глас, а аз не искам.
Притесняваш ли се? - Не, просто...
Не искам да го правя.
Тогава може само да слушаш. - Не става така...
Защо да не става? Другите едва ли ще имат нещо против.
И ще отидеш да ги попиташ?
Не... - Веднага се връщам.
Млъкнете най-после!
Ей, това ми е за астмата!
Върнете ми го!
С нас си.
Стига сте вдигали врява!
ПЕТ ВЕКА ПОЕЗИЯ
Дж. Кийтинг
Да се чете при откриването на сбирките на О.М.П.
Аз съм мъртъв поет!
Насам, момчета!
Прекалено е влажно.
Да ни задушиш ли искаш? - Няма, димът излиза оттук.
Господи...
Оставете го тоя огън.
Да започваме.
Подновявам сбирките на Обществото на мъртвите поети.
В тях ще участват всички присъстващи в момента.
Тод Андерсън отказва да чете, затова ще води записки.
По традиция ще открия сбирката с думите на Хенри Дейвид Торо:
„Отидох сред природата, за да живея пълноценно,
да изпия до дъно чашата на живота.“ - Само така!
„...защото не искам на смъртния си одър
да разбера, че не съм живял.“
Кийтинг е отбелязал и други страници.
Почивка! Вадете храната. - В калта ли да я сложим?
Мийкс, разстели си палтото на земята.
Не се стискайте! Все ме муфтите за цигари.
Стафиди?
Кой е дал половин хлебче? - Аз ям другата половина.
Да го изплюя ли?
Нощта била тъмна и дъждовна.
Една възрастна дама седяла у дома и подреждала пъзел.
И колкото повече напредвала, толкова по-ясно осъзнавала,
че пъзелът изобразява собствената й стая,
а фигурата в средата е самата тя.
С треперещи ръце тя поставила последните 4 парченца
и с ужас видяла, че през прозореца я гледа лицето на безумец.
Последното, което чула, бил звукът от счупено стъкло.
Това е самата истина!
Знам една още по-интересна.
Двама младоженци пътували в гората през нощта,
но им свършил бензинът... - А, историята с ръката!
Тази ми е любимата! - Нали аз ти я разказах.
Глупости! Знам я от 6-и клас.
„Живял във стари времена човек със своята жена.
А тази негова жена същинска вещица била.
Затуй, докато спяла под юргана, той нож забил й във гръкляна.“
Ама че гадост! - Искате ли да чуете нещо хубаво?
Наизуст ли го знаеш?
Оригинална творба на Чарли Долтън.
Застани в средата.
Откъде я изрови?
„Ти мен ли на любов ще учиш?
Нещастнико, оставяй тази мисъл! На любовта буквара съм написал!
И даже, ако има бог на любовта, от него съм готов да му чета.“
Ти ли го написа?
Ейбрахам Каули.
А сега кой е на ред? - Алфред лорд Тенисън.
„Елате с мен, другари мои, очакват ни все още нови светове
на заника в безбрежните покои,
макар и вече да не сме оная сила, небето и земята преоткрила.
Такива сме, каквито сме -
сърца от времето обезсилени, които бият във едно, решени
да търсят, да се борят, да намират,
пред нищо да не се възпират.“
„Тогава имах вяра, имах сила, те бяха моята надежда и закрила.
И ето зърнах Конго, великата река, мрака да прорязва в черната гора.
Тогава имах вяра, имах сила, те бяха моята надежда и закрила.
Тогава зърнах Конго, великата река, мрака да прорязва в черната гора.“
Човек не е „много уморен“, а „изнурен“.
И не се казва „много тъжен“, а как, г-н Оувърстрийт?
Угнетен? - Точно така. Угнетен!
Какво представлява езикът? Г-н Андерсън!
Ти какво, мъж ли си или амеба?
Г-н Пери?
Средство за общуване? - Не!
Средство за ухажване на жените!
Днес ще говорим за Уилям Шекспир.
Знам, много от вас биха предпочели да копаят канавки.
Ще видим, че Шекспир е интригуващ творец.
Може би свързвате Шекспир с подобни изпълнения:
„О, Тит, приятеля си доведи ми!“
Но ако сте гледали Марлон Брандо, знаете, че може да звучи и така:
„Приятели, римляни, сънародници, словата ми чуйте!“
Представете си Джон Уейн в ролята на Макбет:
„Какво е туй? Кинжал?“
„Куче, сър? - Друг път.
И аз обичам да похапвам кучешко от време на време.
Едно куче стига за три блюда.
Кучешки крокет за предястие, фламбе „Фифи“ за основно,
а за десерт - парфе „Пекинез“.
А с костите можеш и зъбите си да почистиш.“
Защо съм застанал тук? - За да изглеждате по-висок?
Грешен отговор. Благодаря ви за участието.
За да си припомня,
че трябва да осмисляме нещата от различни гледни точки.
Оттук светът изглежда съвсем друг.
Не ми ли вярвате? Елате и се уверете сами.
Когато мислите, че знаете нещо, погледнете го под друг ъгъл.
Дори да ви се струва глупаво, поне опитайте.
Важно е не само мнението на автора, но и вашето собствено.
Вслушайте се в гласа на сърцето си.
Колкото по-късно започнете, толкова по-трудно ще го чуете.
Торо е казал: „Животът на повечето хора е изпълнен с тихо отчаяние.“
Не се примирявайте!
Не се оставяйте на течението, огледайте се около себе си!
Бъдете дръзки, откривайте нови територии.
Освен есетата, искам да напишете и по едно стихотворение.
Точно така!
В понеделник ще го прочетете пред целия клас.
Успех!
Г-н Андерсън!
Напълно съзнавам, че това задание ви изпълва с ужас.
Ускорете темпото!
Успяхме, Питси!
Радио „Свободна Америка“.
„Мечтаем за новия ден, но той все не идва...“
Разбрах какво искам да направя! Нещо, което наистина желая.
„Сън в лятна нощ“? Какво е това? - Пиеса, глупчо.
Знам какво е, но ти какво общо имаш?
Ще се играе в Хенли Хол.
Обявили са прослушване за всички желаещи!
Ще играя в пиесата!
Ще стана актьор! Винаги съм искал да опитам.
Още през лятото исках да пробвам, но баща ми не ми разреши.
За пръв път в живота си знам какво искам да направя.
И за пръв път ще го направя, независимо какво смята баща ми!
Как ще играеш, ако баща ти не ти разреши?
Да получа ролята, пък после ще му мисля.
Той ще те убие, като разбере. - Не е нужно да разбира.
Това е невъзможно. - Няма невъзможни неща.
Защо просто не го попиташ? - Не ставай смешен!
Решил съм и толкова! - Но ако той...
Ти на чия страна си?!
Дори още не съм получил ролята.
Не може ли поне малко да помечтая?
Ще дойдеш ли на сбирката днес? - Не знам. Може би.
Това, което казва г-н Кийтинг, не означава нищо за теб, нали?
Би трябвало да си въодушевен, а ти си напълно безчувствен.
Да напусна ли клуба? - Напротив!
Но трябва да си съпричастен!
Оценявам загрижеността ти, но аз не съм като теб.
Теб всички те слушат, а аз... не мога така.
А не смяташ ли, че би могъл? - Не е там въпросът.
Ти нищо не можеш да направиш, затова ме остави на мира.
И сам мога да се грижа за себе си, ясно ли ти е?
Не.
Как така „не“?
Ами така.
Върни ми го!
Поезия! Гони ме Уолт Уитман!
Какво правите? Опитвам се да...
Стига детинщини!
Хайде, качвайте се на автобуса.
Някой може да ви убеждава в предимствата на даден спорт.
За мен спортът е начин за самоизява чрез съперничество.
Искам всеки от вас да вземе по един лист
и да се наредите в колона по един.
Г-н Мийкс, време е да се проявите.
Г-н Питс, покажете какво можете.
Раздайте по един лист и на останалите.
Започвайте!
„Срещу съдбата да се боря, без страх да срещам всеки враг.“
Опитайте пак, този път наистина без страх.
„Срещу съдбата да се боря, без страх да срещам всеки враг.“
Следващият.
„Да бъда онзи моряк в океана, поел към всички пристанища.“
Следващият. По-високо!
„Да бъда господар на живота си, а не негов роб.“
„Да вървя пред дулата на оръжията, без да трепна.“
Вслушай се в музиката, Мийкс!
„Да танцувам, да пляскам с ръце, да тържествувам, да летя!“
„Животът оттук нататък е песен, изпълнена с радост.“
Хайде, Чарли, напълни си душата!
„Да бъда Бог!“
Чарли, получих ролята!
Ще играя Пък!
Какво каза? - Ще играя главната роля!
Нийл, какво смяташ да правиш?
Трябва ми писмено разрешение от баща ми.
Да не си решил да го фалшифицираш? - Точно така.
Ти си се побъркал!
„Пиша ви...
от името на...
...моя син, Нийл Пери.“
Страхотно!
„На Крис.
Усмивката й като мед е сладка, лъчи струят от нейните очи.
И в живота смисъл аз откривам, защото стига ми да знам...
да знам...
...че тя е жива.“
Съжалявам, капитане, глупаво е. - Не е глупаво.
Засегна основна тема - любовта.
Основна тема не само в поезията, а и в живота.
Защо се смеете, г-н Хопкинс? Ваш ред е.
„Един котарак спеше на матрак.“
Вашата творба има отрицателен резултат по скалата на Причард.
Не си мислете, че ви се присмиваме.
Поезията може да възпее и най-обикновените неща,
котките, цветята, дъжда,
стига да открие магията в тях.
Но в никакъв случай не бива да е обикновена.
Кой е следващият?
Г-н Андерсън, сякаш сте седнали на електрически стол.
Станете, да сложим край на мъките ви.
Нищо не съм написал.
Г-н Андерсън смята, че чувствата му не си струва да бъдат описани.
И това е най-големият ви страх.
Но грешите. Вие носите нещо много ценно у себе си.
„Надавам...
...своя варварски...
ВИК
...над покривите на света.“
Отново чичо Уолт.
За незнаещите, варварите са били диви и необуздани хора.
Тод, искам да ни демонстрираш варварски вик.
Седнал няма да можеш.
Заеми викаческа стойка.
Вик? - И то варварски!
По-високо.
Не си ли закусвал? По-силно!
Викай като мъж! Ето това е!
У теб се крие истински варварин. Няма да се отървеш толкова лесно.
Кажи какво мислиш за чичо Уолт, първото, което ти хрумне.
Безумец. - Какъв по-точно?
Побъркан безумец. - Можеш и по-добре.
Използвай въображението си. Кажи нещо, дори да е глупаво.
Речовит безумец. - Ама ти си бил поет!
Затвори очи. Хайде, затвори ги.
Кажи ми какво виждаш.
Затварям очи...
Образът му се понася около мен. - Речовит безумец...
...с поглед, който пронизва мозъка ми.
Отлично! Повече динамика! - Вкопчва се в гърлото ми...
...мълвейки... - Какво?
...мълвейки истини.
Истината е одеяло, твърде малко, за да покрие нозете ти.
Не им обръщай внимание. Продължавай.
Не стига, колкото и да го дърпаш. Оставя те, зъзнещ от студ.
От първия вик до сетния миг
то скрива само лицето ти, изкривено от неистов писък.
Не го забравяй.
Гълтай по-смело.
Баща ми колекционира лули.
Сериозно? Какво интересно занимание!
Хайде, Нокс, опитай и ти.
Я виж! Тук има снимка на Крис. - Никак не е смешно!
Стига де, пушете си лулите.
Приятели, съученици, съидейници!
Какво е това, Нийл? - Лампа, не виждаш ли?
Не, това е богът на пещерата.
Какво ще кажете да започваме?
„Поетична истина“ от Чарлс Долтън.
Смея се, плача, падам, шептя. Искам да мога, искам да бъда.
Сред хаоса надигам глас. Искам да мога, искам да бъда!
Къде си се учил да свириш така?
Нашите години наред ме натискаха да свиря на кларинет.
Обожавам кларинета. - Аз пък го мразех.
Но саксофонът! Той е по...
...резонантен.
Не мога повече.
Без Крис ще умра! - Успокой се.
Не, Чарли! Точно там е проблемът.
Твърде дълго бях спокоен.
Време е да предприема нещо. - Какво си намислил?
Ще й се обадя.
Тя ще ме намрази.
Семейство Данбъри ще ме намразят.
Нашите ще ме убият!
Добре де, прави сте, дявол да го вземе.
„Улови мига.“ Дори да ми струва живота.
Ало, Крис?
Обажда се Нокс Оувърстрийт.
Радва се, че се обаждам.
Дали искам да дойда на купон?
Разбира се.
Чудесно, ще се видим в петък у Данбъри.
Благодаря, до скоро.
Представете си само! Щяла е да ме потърси.
Покани ме да ида с нея на купон. - У Чет Данбъри.
Нали не си въобразяваш, че те кани на среща?
Разбира се, че не, Чарли. Не е в това въпросът.
А в какво е?
Въпросът, Чарли, е, че...
...тя мисли за мен.
Виждал съм я само веднъж, а тя вече мисли за мен.
Сигурен съм, че ще се получи. Чувствам го!
Тя ще бъде моя!
Няма да ви оценявам, така че просто се разходете.
Точно така.
Казват хората навред...
...лесно е да си поет.
Благодаря ви, господа.
В началото всеки тръгна по своему.
Г-н Питс не бързаше особено, все някой ден ще стигне.
Г-н Камерън си мислеше: „Така ли трябва или не? Може би.“
Г-н Оувърстрийт се носеше на крилете на любовта.
Не съм ви довел тук да им се присмивате,
а да ви илюстрирам колко е трудно да отстоявате индивидуалността си.
Смятате, че сте щели да вървите по-различно?
Тогава защо пляскахте?
Човек има нужда от одобрение,
но трябва да вярва в уникалността на идеите си,
дори другите да ги смятат за странни.
Робърт Фрост е казал:
„Два пътя се разделяха в гората. По неутъпкания аз поех.“
Сега искам да откриете собствения си ритъм
и собствената си посока, каквато и да е тя.
Господа, дворът е ваш.
Не е нужно да театралничите. Бъдете каквито сте.
Няма ли да се присъедините?
Упражнявам правото си да стоя на едно място.
Благодаря ви, бяхте пределно ясен.
Плувайте срещу течението.
Какво става? - Нищо.
Днес имам рожден ден. - Сериозно? Честит рожден ден!
Какво ти подариха? - Нашите ми изпратиха това.
И миналата година ми подариха същото.
Може да са мислели, че ти трябва нов.
Или пък изобщо не са мислели.
А най-смешното е, че въобще не харесвам такива неща.
Смятам, че подценяваш качествата на този писалищен комплект.
За какво ти е топка, бейзболна ръкавица...
Или кола... ...щом имаш такъв комплект!
Ако някога реша да си купя повторно писалищен комплект,
бих избрал точно такъв.
Формата му е...
...доста аеродинамична, нали?
Чувстваш ли?
Този комплект иска да полети.
Първият в света безпилотен писалищен комплект.
Не се тревожи.
Догодина ще ти подарят нов.
„Да живея пълноценно
и да изпия до дъно чашата на живота...“
Тук ли е? - Да.
Заповядайте в моята пещера.
Здравейте, момчета. Запознайте се с Глория и...
Тина.
И те ще присъстват на сбирката на Обществото на мъртвите поети.
Хайде, момчета, петък вечер е. Време е да започваме.
Искам да направя едно съобщение.
Обзет от новаторски дух, се отказвам от името Чарлс Долтън.
Отсега нататък ме наричайте Нуанда.
Ей, Крис!
Значи успя да дойдеш!
Водиш ли си момиче? - Не.
Джини Данбъри е тук.
Отивам да намеря Чет. Върви при другите.
Чувствай се като у дома си! - Но аз...
Ти да не си брат на Мът Сандърс?
Не ти ли прилича на Мът Сандърс? - Брат ли си му?
Не, дори не съм го чувал.
Ама къде ни е възпитанието? Не почерпихме момчето.
Удари едно уиски, приятел. - Но аз не пия...
За Мът!
За Мът.
Казвай сега как я кара Мът.
Да бе, как е Мът?
Всъщност, аз не го познавам.
За Железния Мът!
За Железния Мът.
Отивам да намеря Патси.
Поздрави Мът от мен.
Голяма работа е брат ти Мът.
Е, няма ли да започваме? - Нали ще ставаме членове на клуба.
Членове на клуба?
„Не зная с летен ден да те сравня ли?
По-свежа и красива ти си.“
Колко си мил! - Измислих го специално за теб.
И за теб съм измислил едно.
„Тя иде като нощ красива...“
„Тя иде като нощ красива сред ясни звездни небеса.
И светлината на лика й разпръсква нощната тъма.“
Прекрасно е!
Аз съм ходеща стихосбирка.
Помогни ми, Господи!
Улови мига!
Чет!
Ама това е братът на Мът Сандърс!
Натиска се с твоето момиче.
Какви ги вършиш бе? - Не е това, което си мислиш...
Чет, престани!
Добре ли си? - Остави го!
Разби му носа! - Малко му е.
Ужасно съжалявам.
Ако пак те видя, ще те убия!
Предай нататък.
Ние с Питс правим стереоуредба.
Не е кой знае каква сложнотия.
Може би ще уча в Йейл, но още нищо не се знае.
Не ви ли е скучно без момичета?
Затова сме основали този клуб.
Публикувах статия в училищния вестник
от името на Мъртвите поети.
Настоявам да приемат и момичета в „Уелтън“...
...за да не лъскаме бастуните. - Как го направи?
Нали помагам за издаването му. Никой не знае кои сме.
Ще се досетят кой го е написал. Ще дойдат да те разпитват.
Не си имал право, Чарли! - Името ми е Нуанда, Камерън.
Да, Нуанда.
Стига сме говорили празни приказки!
Само с четене на стихчета доникъде няма да стигнем.
И все пак не биваше да го правиш. Може да си имаме неприятности.
Стига си треперил за кожата си!
Ако ме хванат, ще кажа, че съм си го измислил.
Седнете.
В тазседмичния брой на вестника е публикувана пошла статия.
Вместо да си губя времето в търсене на виновниците,
които несъмнено ще бъдат открити,
призовавам тези от вас, които знаят нещо по случая,
да си признаят незабавно!
Които и да са виновниците,
това е единственият им шанс да избегнат изключването.
Академия „Уелтън“.
Да, тук е. Един момент.
Г-н Нолан, за вас е.
Господ се обажда.
И той смята, че трябва да приемате момичета в „Уелтън“.
Самодоволната усмивка е неуместна.
Не сте първият, който се опитва да бъде изключен от училището.
И вие ще се провалите, като останалите.
Пригответе се.
Бройте на глас, г-н Долтън.
Едно...
Две...
Три...
Четири... Пет...
Какво представлява Обществото на мъртвите поети? Искам имена!
Изгониха ли те? - Не.
Какво стана?
Искат да издам всички и да се извиня пред цялото училище.
И какво смяташ да правиш?
По дяволите, Нийл...
Името ми е Нуанда.
Може ли да поговорим, г-н Кийтинг?
Това е първата ми класна стая. Първата ми катедра...
Не знаех, че сте преподавали. - Английски.
Много преди вас.
Трудно ми беше да се откажа.
Чух, че използвате доста необичайни преподавателски методи.
Не казвам, че имат нещо общо с постъпката на Долтън,
но на тази възраст момчетата са изключително впечатлителни.
Порицанието ви несъмнено им е направило голямо впечатление.
Какво правехте на двора онзи ден?
Момчетата маршируваха, пляскаха в такт...
Илюстрирах им опасностите от конформизма.
Работим по установена програма, която всички трябва да спазват.
Искам да се научат да мислят сами. - На тази възраст? Изключено!
Традиция, Джон. Дисциплина.
Подгответе ги за колежа. Другото ще стане от само себе си.
Атакува ме отляво.
„Пригответе се, г-н Долтън.“
Седнете, момчета.
Доста глупаво постъпи днес.
Нали казвахте да уловим мига, да изпием до дъно чашата на живота.
Но без да се задавим!
Умният човек знае кога да бъде дързък и кога - предпазлив.
Мислех, че ще останете доволен. - Не.
Изключването ти не е дързост, а глупост.
Ще изпуснеш златна възможност. - И каква е тя?
Да присъстваш в часовете ми, ако не друго.
Разбра ли? - Разбрано, капитане.
Дръж главата си на раменете.
Това се отнася и за всички вас.
Телефонно обаждане от Господ.
Ако беше за сметка на училището, наистина щеше да е дръзко.
Хайде, разказвай нататък.
Опитваме се да репетираме! Започвайте.
Трябва да го направиш с повече чувство.
Хващаш я за ръката, правиш няколко крачки и спираш.
Какво има за вечеря? - Спагети и кюфтета.
Запазете ми една порция.
„Но идва моят цар! Това е той!“
Татко...
Нека ти обясня... - Не смей да ми противоречиш!
Не стига, че си губиш времето с абсурдни театрални постановки,
но и преднамерено ме измами!
Нима смяташе, че ще ти се размине?
Отговори ми!
Кой те подучи? Онзи Кийтинг ли?
Никой! Исках да те изненадам.
Имам само отлични оценки. - И смяташе, че няма да разбера?
„Племенницата ми играе в пиеса с вашия син“, казва г-жа Маркс.
„Грешите“, убеждавам я аз.
Превърна ме в лъжец, Нийл!
Утре ще им кажеш, че се отказваш.
Не мога, играя главната роля, а представлението е утре.
Не ме интересува! Ще се откажеш и толкова!
Ясно ли е?
Ясно ли е?!
Да, сър.
Направих много жертви, за да учиш тук
и няма да ти позволя да се провалиш.
Няма, сър.
Отворено е.
Какво има, Нийл?
Може ли да поговорим? - Разбира се, сядай.
Извинете...
Чай? - Може.
Мляко или захар? - Не.
Доста ви е тесничко тук. - Отказал съм се от лукса
в името на преподаването.
Красива е. - Но е в Лондон.
Как издържате? Можете да отидете където искате!
Обичам професията си. Мястото ми е тук.
Какво има? - Току-що говорих с баща ми.
Кара ме да се откажа от пиесата.
Театърът е всичко за мен, но той не го знае.
Разбирам го, не сме богаташи като семейството на Чарли.
Планира живота ми, без да се интересува от моите желания.
Казвал ли си някога на баща си за любовта ти към театъра?
Не мога... - Защо?
С него не мога да разговарям така. - Значи и пред него играеш.
Ролята на покорния син.
Трябва да му покажеш кой си, да му разкриеш сърцето си.
Знам какво ще каже -
че това е прищявка, че разчитат на мен,
че го прави за мое добро. - Ти не си негов роб.
Докажи му, че това не е прищявка, като дадеш всичко от себе си.
Ако и тогава не ти повярва,
вече ще бъдеш достатъчно голям да правиш каквото желаеш.
Ами пиесата? Насрочена е за утре. - Говори с него предварително.
Няма ли по-лесен начин? - Не.
В безизходица съм... - Не си.
Къде мога да намеря Крис Ноел? - Мисля, че е в стая 111.
Нокс, какво правиш тук? - Дойдох да ти се извиня.
Нося ти цветя. И едно стихотворение.
Ако Чет те види, ще те убие. - Не ми пука!
Обичам те, Крис. - Ти си луд.
Държах се като глупак, знам. Моля те, вземи ги.
Не мога. Върви си!
Не мога да повярвам... - Само чуй това.
Боговете са създали Крис
с коса и кожа златна.
Да я докосна, рай ще е за мен...
Прочете ли й го? - Да.
И какво каза тя? - Нищо.
Как така нищо? - Ами така - нищо.
Но го направих! - Не може да не е казала нищо!
Улови мига!
Говори ли с баща си? - Никак не се зарадва.
Поне ми разреши да играя довечера. Той няма да може да дойде,
но мисля, че ме разбра. - Наистина ли? Каза ли му това,
което сподели с мен? - Да. Не остана доволен, но...
Ще отсъства поне 4 дни, няма да дойде да ме гледа,
но мисля, че ще ми позволи да продължа да играя.
Благодаря ви.
Извинете...
Бива си ме, а? Стига, Тод!
Побързай, Нуанда! - Отиде да се изрисува.
Това пък какво значи? - Представа си нямам.
Е, изрисува ли се?
Какво е това?
Индиански символ на мъжественост.
Изпълва ме с мъжка сила, направо ще подлудя момичетата.
Хайде, не ги карай да чакат.
Какво правиш тук?
Тръгвайте, ще ви настигна.
Ако те хванат тук, и двамата ще си имаме проблеми.
Направи ме на глупачка в училище!
Не съм имал такова намерение. - Но така се получи.
Чет разбра и едва го удържах да не дойде да те убие.
Престани да ме преследваш. - Не мога, обичам те!
Все това повтаряш. Та ти дори не ме познаваш!
Идвате ли, г-н Оувърстрийт? - Тръгвайте, ще дойда пеша.
Ами ако на мен не ми пука за теб?
Тогава нямаше да ме предупредиш за Чет.
Тръгвам, ще закъснея за театъра. - С него ли ще ходиш?
Шегуваш ли се? - Тогава ела с мен.
Голям инат си! - Дай ми поне един шанс.
Ако и после не съм ти симпатичен, ще те оставя на мира.
Честна поетска.
Ела с мен и повече няма да ти се натрапвам.
Ами ако Чет разбере? - Няма.
Ще седнем отзад и ще се измъкнем незабелязано.
И после ще ме оставиш на мира? - Честна поетска.
Какво значи това?
Давам ти дума.
Наистина си ужасен инат!
Но кой си ти?
Изглеждаш ми подобен на оня нощен дух на име Робин.
Пък кой го знай? Да, аз Пък съм и Опък май.
Среднощен бродник с мутра дяволита, смешник от Обероновата свита,
аз цвиля като пъргава кобилка към коня, който ситно се кандилка.
На киселица печена взел вид в паницата с ошава чакам свит
и щом я вдигне старата клюкарка в устата й аз хоп! Като по мярка.
Много е добър!
Друг път се случва важна леля за столче да ме вземе,
а пък то изплъзва й се под онуй место
и бумва тя със трясък на земята, така че всичко живо се премята
на хълбок се държи и се кикоти във ниски тембри и пищящи ноти,
а домакинът вика, че у тях не помнел досега подобен смях!
Но идва моят цар! Това е той! - И господарката ми! Ах, покой...
...че спейки тъй, любима до любим, и в недушевен смисъл ще преспим.
Лизандър, знам, във мислите не мами и нека е проклета рязкостта ми.
Но скъпи мой, любими мой прекрасни, стой по-далеч, макар и безопасен,
че момък нравствен и мома свенлива
да прекаляват с близостта не бива.
Нийл, твой ред е!
Ако ние, сенки леки,
сме дотегнали на всеки,
помислете, че сте спали, ний додето сме играли,
че били са тези сцени с разни роли разменени
само сънна бъркотия в мозъчната ви кутия.
Ако някой за похвала
сбърка да изръкопляска зарад този опит днеска,
с други опит по-търпим ний ще ви се отплатим.
Обещавам ви го аз, а кажете ми: от вас,
драги господа и дами, кой е чувал Пък да мами?
Аз съм бащата на Нийл. Искам да говоря с него.
Баща ти.
Страхотен беше! Остани с нас. - Не мога, момчета.
Имаш невероятен талант, Нийл!
Нямам думи да изразя... - Стой далеч от сина ми, Кийтинг!
Г-н Пери, недейте така! - Не влошавай още повече нещата.
Може ли да се върнем пеша?
Капитане?
Опитваме се да разберем защо толкова държиш да ни се противиш.
Няма да ти позволим да си съсипеш живота.
Утре напускаш „Уелтън“, ще учиш във военно училище.
Ще постъпиш в Харвард и ще станеш лекар.
Но това са още 10 години!
Цял един живот! - Стига! Говориш, сякаш е присъда.
Ти не разбираш.
Пред теб има възможности, за които аз дори не съм мечтал.
Не е ли важно за какво мечтая аз? - За какво? Кажи де!
За какво?
Пак ли за ония театрални глупости? Не си прави илюзии!
За какво?
За нищо.
Нищо?
Да си лягаме тогава.
Играх добре.
Играх наистина добре.
Хайде, върви да поспиш.
Не се тревожи, ще му мине.
Какво беше това?
Не чу ли? - Какво?
Какво има?
Какво става?
Нийл?
Какво има? Какво става?
Ще го потърся навън.
О, Нийл! Господи!
Сине!
Нищо му няма, нали? Нищо му няма!
Недей...
Какво е станало?
Нийл е мъртъв.
Толкова е красиво...
Успокой се, Тод.
Недей...
Защо... - Не търси причината.
Баща му е виновен!
Иначе никога нямаше да го направи.
Баща му го уби!
Тод! - Оставете го.
„Отидох сред природата, за да живея пълноценно,
да изпия до дъно чашата на живота,
защото не искам на смъртния си одър
да разбера, че не съм живял.“
Смъртта на Нийл Пери е трагедия.
Той беше един от най-добрите ученици в „Уелтън“
и ще ни липсва.
Уведомихме родителите ви.
Естествено, те са доста разтревожени.
По искане на родителите на Нийл,
смятам щателно да проуча този случай.
Очаквам от вас да ми сътрудничите.
Каза ли му за сбирката? - Два пъти.
Здравата загазихме.
Камерън ще ни издъни. В момента ни порти пред Нолан.
За какво? - За клуба! Я се замисли!
Училищното настоятелство, попечителите, г-н Нолан...
Да не мислиш, че ще оставят нещата така?
Това е клеймо върху училището!
Трябва им изкупителна жертва.
Какво става, момчета?
Всичко изпя, нали? - За какво говориш?
Казал си на Нолан за клуба!
В случай че не знаеш, в това училище има Код на честта!
Ако някой учител те попита нещо, трябва да отговориш честно.
Предател! Изпортил ни е, за да отърве собствената си кожа!
Недей, ще те изключат. - Бездруго с мен е свършено.
Той е прав, Чарли.
И ако имате поне малко мозък, ще последвате моя пример.
Те не са настроени против нас. Ние сме жертвите.
Ние и Нийл.
А против кого са настроени? - Против Кийтинг, „Капитана“!
Той е отговорен за всичко, нали? - И за смъртта на Нийл?
Така ли казаха? - А кой друг, глупако?
Администрацията? Г-н Пери?
Г-н Кийтинг ни размъти мозъците.
Ако не беше той, сега Нийл щеше да учи по химия!
Не е вярно и ти го знаеш! Нийл обожаваше театъра.
Според мен Кийтинг трябва да си получи заслуженото.
Защо ние да си съсипваме живота?
Току-що си подписа отпускното, Нуанда.
Не бъдете глупави, направете като мен.
И без това ще се разчуе.
Не можете да спасите Кийтинг,
но можете да спасите себе си.
Нокс Оувърстрийт.
Мийкс... - Махай се, уча.
Какво стана с Нуанда? - Изключиха го.
Ти какво им каза? - Нищо ново.
Тод Андерсън.
Здравей, синко. - Здравей, скъпи.
Седнете, г-н Андерсън.
Вече имаме обща представа какво се е случило.
Признавате ли, че сте бил член на Обществото на мъртвите поети?
Отговори му, Тод.
Да, сър.
Пред себе си имам подробно описание на сбирките ви.
Г-н Кийтинг ви е дал идеята да основете този клуб
и ви е подтиквал към безразсъдство и своеволия.
Г-н Кийтинг е насърчавал страстта на Нийл Пери към театъра,
въпреки че е знаел за несъгласието на родителите му.
Непрофесионалното поведение на г-н Кийтинг
е пряка причина за смъртта на Нийл Пери.
Прочетете документа внимателно.
Много внимателно.
И ако няма какво да добавите, се подпишете.
Какво ще стане с г-н Кийтинг? - Подпиши се, Тод!
„Херба“ на латински значи „трева“.
„Лапис“ е „камък“.
Цялата сграда се нарича „аедификиум“.
Седнете.
Аз ще ви преподавам до изпитите.
През ваканцията ще назначим нов учител.
Кой ще каже докъде сте стигнали с учебника на Причард?
Г-н Андерсън.
Не ви чувам, г-н Андерсън.
Информирайте ме, г-н Камерън.
Минахме романтиците и литературата от периода след Гражданската война.
А реалистите? - Повечето ги прескочихме, сър.
В такъв случай започваме отначало.
Какво представлява поезията?
Влез.
Извинете.
Дойдох за личните си вещи.
Да мина ли след часовете? - Вземете ги сега, г-н Кийтинг.
Отворете на страница 21 от въведението.
Г-н Камерън, прочетете на глас прекрасното есе на д-р Причард
„Същността на поезията“.
Тази страница липсва, сър. - Някой друг да ви даде учебник.
Навсякъде липсва, сър. - Как така?
Сър, ние... - Няма значение.
Чети.
„Същността на поезията“ от д-р Дж. Евънс Причард.
„За да разберем поезията,
трябва да сме добре запознати със стилистичните похвати,
а после да си зададем 2 въпроса: Как е предадена авторовата идея...
...и каква е нейната стойност.
Първият определя съвършенството, а вторият - важността й.
Така лесно ще оценим цялостната художествена стойност на творбата.
Ако означим съвършенството...“
Г-н Кийтинг! Насила ни накараха да подпишем!
Повярвайте ми! - Вярвам ти.
Той не е виновен! - Седнете си на мястото
да не се простите с това училище! Напуснете стаята, г-н Кийтинг.
Казах да напуснете класната стая!
О, капитане, мой капитане! - Седнете, г-н Андерсън.
Чувате ли ме? Седнете веднага!
Седнете!
За последен път ви предупреждавам, Андерсън!
Как смеете! Чувате ли какво ви се говори?!
О, капитане, мой капитане!
Г-н Оувърстрийт, седнете веднага!
Седнете всички!
Слушайте какво ви казвам!
Напуснете, г-н Кийтинг!
Сядайте веднага! Чувате ли?
Долу!
Благодаря ви, момчета.
Благодаря.
Превод и субтитри БОРЯНА БОГДАНОВА
Превод на „Сън в лятна нощ“ ВАЛЕРИ ПЕТРОВ
Редактор МАРИЯ ПЕЕВА