www.yifysubtitles.com
"Cuvintele",
eu sunt autorul.
Partea unu.
"Bătrânul stătea în ploaie.
Privea cum Rory şi Dora Jansen mergeau la limuzină.
Cumva, părea că picăturile de ploaie îi ocolesc."
- Mulţumesc. - Noapte bună.
Nu, nu, spune-i mamei să nu îşi facă griji.
Uite, vrem doar să se simtă mai bine, în regulă?
Bine?
Da. Nu, nu. Şi-a adus aparatul de fotografiat.
Or să facă o grămadă de fotografii.
Da, sunt mulţi fotografi acolo. Este un eveniment important, tată.
Bine, în regulă, avem... Da, da.
- Şi noi te iubim. - Te iubesc, Chuckles.
Pa.
Părinţii mei sunt foarte bucuroşi.
Şi te iubesc foarte mult.
Tu eşti bucuros?
Da, sigur, este o noapte importantă, nu-i aşa?
Este o mare onoare.
Iubitule, este... Eşti emoţionat. Este normal.
Sunt doar puţin copleşit, ştii?
Nu mă aşteptam la nimic din toate astea.
Unde eşti?
Trebuie să fie o carte lipsită de importanţă, ştii?
Ştiu.
Este foarte frumos că ţi-ai făcut timp pentru micul nostru premiu.
- Ştim că eşti ocupat. - Plăcerea este de partea noastră.
Nu. Haide. Cartea ta este fabuloasă. Dar, desigur, ştii asta.
Ai citit toate opiniile criticilor.
"The Window Tears" ne-a prezentat unul dintre cei mai încântători
şi sensibili scriitori tineri
care au apărut în literatură, de o foarte lungă perioadă.
Avem privilegiul să-l avem aici cu noi în seara asta
pe câştigătorul din acest an al Premiului Asociaţiei Americane de Arte şi Litere,
dl Rory Jansen.
Vă mulţumesc.
Am încercat să scriu adevărul aşa cum mi l-am imaginat.
Povestea unui bărbat, a soţiei sale şi a copilului lor.
Nu m-am gândit niciodată că această carte va afecta atât de mulţi oameni.
Îmi doresc să fi avut vreo idee pentru cea de-a doua carte.
Oricum, nu vreau să vă mai răpesc timpul în seara asta.
O să închei prin a spune
că onoarea în această seară este cu adevărat doar a mea. Vă mulţumesc.
Rory Jansen avea tot ce îşi visase.
Dar undeva, bătrânul aştepta.
Şi el va schimba totul.
"Imediat după colegiu, s-au mutat în Brooklyn.
Au găsit o mansardă la primul etaj al unei vechi fabrici.
Era cu cinci ani înainte de carte şi premiu,
dar Rory ştia deja cum trebuia să arate viaţa lui."
Drept în spate. Aşa.
- Continui? - Încă jumătate de metru.
- Bine, aici? - Da.
- Dă-i drumul. - Să-i dau drumul, pur şi simplu?
O iubea.
Dora?
- "Îi plăcea New Yorkul." - O să mă scapi.
"Îi plăcea să se zbată să câştige bani pentru a-şi plăti chiria.
Să se zbată să-şi realizeze arta.
Trăind precum toţi marii scriitori pe care îi idolatrizase."
Bine, cred că ar trebui să punem tablouri acolo sus.
Şi cred că biroul tău stă perfect acolo unde este.
Şi cred că ar trebui să zugrăvim baia cu albastru.
Niciodată.
"Un tânăr scriitor, care se lupta să-şi facă vocea auzită.
Îi plăceau sticlele de vin ieftin."
- Cât costă? - 20 de dolari.
"Ziua nu avea nimic de făcut decât să colinde străzile."
Se asortează cu ochii mei, iubito. Ce vrei să fac?
"Dar noaptea, când restul oraşului dormea,
el scria."
Mulţumesc, iubito.
Fac ultima corectare.
Şi după aia?
Apoi o să mă duc la un agent pe care mi l-a recomandat profesorul Waller.
Şi după aia?
După aia o să sărbătorim.
Dar nu mai avem bani.
După aia o să sărbătorim.
Trebuie doar să termin asta.
Iubito.
Iubito. Haide, trebuie să termin asta.
- Bine, trebuie să termin asta. - Bine.
Dar pierzi.
Am terminat.
Ei bine, dacă nu vrea s-o facă, nu vrea.
Ascultă, am spus că o să încerc.
Ce vrei să spui? Desigur că este cuvântul meu.
Ascultă, trebuie să ştiu până miercuri, pentru că atunci fac comenzile.
- O să te sun înapoi. La revedere. - Lucrezi din greu?
Tot ce fac este să rezolv probleme urgente. Nu încetează niciodată.
Ascultă, ştiu că eşti ocupat, aşa că, o să-ţi spun direct, bine?
Să mergem în biroul meu.
Câţi bani?
Doar să ne ajungă pentru luna următoare.
Şi apoi ce o să se întâmple? O să apari aici din nou luna următoare?
Nu, am predat cartea unui agent, a spus că are potenţial.
Rory, ţi-au dat ceva bani?
Nu, dar, uite, tată, nu funcţionează aşa. Nu este precum afacerea ta, bine?
Nu este ca şi când munceşti şi eşti plătit pentru asta, bine?
- Trebuie să-mi plătesc datoriile. - Nu, eu trebuie să ţi le plătesc, nu-i aşa?
Uite, nu te-aş ruga dacă n-aş avea nevoie.
Crezi că îmi place să vin aşa aici?
Tu crezi că-mi place să te refuz?
Simt că-ţi fac mai mult rău decât te ajut.
Trebuie să începi să-ţi asumi responsabilitatea vieţii tale.
Întreaga viaţa mi-am asumat responsabilitatea.
Am avut o slujbă la 15 ani. Am spălat vase în restaurant.
Bine? Ne-am hotărât acum doi ani
ca o să mă dedic încercării de a fi scriitor.
Am avut conversaţia asta în sufragerie.
- Mama era acolo. A fost de acord... - Rory, a trecut mult timp. Bine?
Aşa că poate acum ar trebui să fie un hobby
în loc să fie o profesie, doar până când îţi revii.
Ei bine, mulţumesc pentru încurajare, tată.
- Dar Dora? - Ce este cu Dora?
Ei bine, vreau să spun că trebuie să ai bani înainte să te căsătoreşti.
Ştii ceva? Îmi pare rău că ţi-am irosit timpul.
Vino aici! Hei, stai jos! Stai jos.
Vorbeşti despre căsătorie...?
Ce, ai 11 ani?
Asta este pentru ultima dată.
Trebuie să-ţi iei o slujbă, ceva stabil, să te întreţii.
Asta face parte din a fi bărbat.
Încerc să fiu bărbat, tată.
O altă parte din a fi bărbat,
indiferent cât de dureros ar fi, este să-ţi accepţi propriile limite.
Vino aici.
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
- Ştii, o să ţi-i înapoiez. - Da.
Da. Hei, poţi oricând să lucrezi aici.
Ne-am ucide unul pe celălalt.
"A continuat să scrie,
crezând că are o poveste de spus.
Şi-a trimis lucrările oriunde i se puteau publica.
Dar tot ce a primit înapoi a fost respingere, dezinteres,
sau cel mai zgomotos sunet dintre toate:
liniştea.
În cele din urmă, marele scriitor, Rory Jansen
a fost nevoit să-şi ia o slujbă.
A găsit un post la una dintre cele mai mari edituri
din New York, sperând să îşi facă relaţii."
Mi-am făcut un milion de relaţii aici.
- Ce, eşti scriitor? - Da.
Am foarte multe lucrări la mulţi agenţi diferiţi de pe aici.
De fapt, mă bucur că îmi ia ceva timp ca să reuşesc.
Îmi dă şansa să-mi dezvolt stilul, ştii? Să înţeleg piaţa.
Tu ce fel de lucruri scrii?
Chestii de tânăr supărat, cred.
Am fost şi eu aşa.
Acum scriu S.F.
Ştii, o să te maturizezi. Aşteaptă o perioadă.
O să scrii în noaptea asta?
O să rămân în casă să mă uit la un film sau o să mă duc să cumpăr ceva de mâncare.
Bine.
"Fără chiar să-şi dea seama, rutina se instalase în vieţile lor.
Şi într-o dupăamiază de vineri, erau căsătoriţi la primărie.
Şi-au făcut luna de miere în Paris."
Eşti pregătit?
Da.
Două minute, bine?
- Doar două minute. - Ajunge cu magazinele de antichităţi.
Mulţumesc. Pune aia jos.
- Rory. - Klondike 474.
Repet 47...
Ce părere ai despre asta? Parcă este...
Asta este frumoasă.
Ce părere ai despre ea?
Cred că este veche.
Eu cred că este grozavă.
Cred că dacă o curăţăm, o poţi folosi la muncă.
- Da? - Are stil.
O să ţi-o cumpăr.
Mulţumesc, dnă Jansen.
"S-au întors la New York, şi luna de miere se terminase."
Toate scrisorile şi pachetele merg doar la asistenţi.
Hei, Irene.
"Apoi, fără niciun avertisment,
Rory a primit telefonul pe care îl aşteptase."
Mulţumesc. Bine.
Mulţumesc foarte mult. În regulă, bine.
"Agentul avea reputaţia de a avea un gust deosebit
şi de a descoperi tinere vedete ale literaturii."
Este bună.
Este foarte bună. Adică, este o lucrare foarte frumoasă,
şi adevărul este că ar trebui să fii foarte mândru de tine.
Mulţumesc foarte mult.
- Am lucrat din greu la ea. - Se vede.
Mă uit la tine şi nu-mi vine să cred cât de tânăr eşti.
Ei bine...
Trebuie să-ţi spun, Rory, văd foarte mult adevăr în scrierile tale.
Eu... sunt... sunt foarte impresionat.
Ei bine, nu îmi vine să cred asta. Asta este...
Dar, din păcate, natura afacerii cu cărţi acum...
În acest moment, nu ştiu
cum se poate publica o asemenea carte.
Uite, Rory, nimeni nu o să sprijine o asemenea carte.
- O asemenea carte? - A unui scriitor necunoscut.
Nu există piaţă pentru ea.
Este dificil pentru orice scriitor, în orice circumstanţe,
fără istoric să fie publicat. Iar această carte...
Adică, este foarte interioară.
Interioară? Ce este asta?
Este artistică, este subtilă. Este...
Este o operă de artă.
Aşadar ar trebui să pun în raft cartea asta şi să uit de ea.
Eu... mi-am petrecut trei ani lucrând la ea.
Încerc doar să fiu sincer cu tine.
Îţi spun realitatea situaţiei.
Ai răbdare.
Ştii, nu te-aş fi chemat aici dacă nu credeam în tine.
O să fii în regulă.
Avem două săptămâni libere în septembrie. Plănuim o excursie.
Credem că o să închiriem... Ce? O să închiriem un vas.
- Mergem la Turks - O să închiriem un vas.
- De 17 metri lungime. - Nimic spectaculos. Da.
Ar fi grozav, dar sunt primele săptămâni din luna septembrie.
- Este începutul anului şcolar... - Fă-ţi rost de un suplinitor.
Nu vrei să ratezi asta.
- Asta o să fie cu adevărat grozav. - O să fie uimitor.
- Micul dejun, prânzul, cina. - Pescuiţi...
direct din ocean, iar ei îl gătesc. Este incredibil.
Scufundări. Este cu totul diferit de pe un vas.
"Nu se putea opri din a se gândi la povestea aia.
De unde provenea?
Cine o scrisese?
În acele cuvinte
se confruntase cu întruchiparea a tot ceea ce aspirase el să devină,
şi cu realitatea a ceea ce nu o să devină niciodată."
Amice, ce se petrece cu tine, omule?
- Eşti departe. - Vrem foarte mult să veniţi.
De ce nu tăceţi?
Rory!
- Ce naiba? - Nu fă asta. Nu fă asta.
- Serios, nu pot acum. Bine? - Ce se petrece cu tine?
Eu nu...
Cum naiba ai ajuns aici?
Rory.
Adică, mă uit la viaţa mea, la a ta, la a lui,
la viaţa tatălui meu, la tuturor celorlalţi...
Şi nu am nicio afurisită de idee cum ajung toţi să facă ceea ce fac.
- Nu ştiu. Nu ştiu! - Nu trebuie să ştii.
- Nu ştiu! - Este în regulă! Nu trebuie să ştii.
Este foarte mult timp, Rory.
Vorbesc despre viaţa mea afurisită!
- Ce este cu viaţa ta? - Nu este aşa cum trebuie!
Nimic nu este aşa cum trebuie!
Rory, cum ar trebui să mă facă asta să mă simt?
Cum ar trebui să mă facă asta să mă simt?
Nu sunt cine credeam că sunt, bine?
Nu sunt.
Şi sunt îngrozit că nu voi fi niciodată.
Îmi pare rău.
Este în regulă.
"Nu ştia de ce o făcea.
Voia doar să simtă cuvintele trecându-i prin degete,
prin minte.
A rescris fiecare cuvânt aşa cum fusese scris în acele pagini.
Nu a schimbat niciun punct, virgulă sau măcar să corecteze greşelile de gramatică.
Trebuia să ştie cum este
să-l atingă,
chiar dacă doar pentru un moment."
Rory, poţi să vii aici?
Ce este?
Hei. Eşti în regulă?
Ce s-a întâmplat, iubito?
Hei.
Sărută-mă.
Hei, ce este?
- Dumnezeule. - Ce?
- Eşti însărcinată?
Nu, nu, nu. Vreau să mă asculţi.
Am lucrat la computer astăzi şi...
Îţi jur că nu am mai umblat prin lucrurile tale,
dar cartea ta era pe ecran...
- Şi am început să citesc o frază... - Nu, nu, nu. Dora.
Apoi am citit-o pe a doua şi nu am mai putut să mă opresc.
Ascultă-mă. Eşti tot ceea ce ai vrut să fii.
Dora, nu înţelegi...
De ce mi-ai ascuns asta?
Nu, nu este un secret.
Aceste scrieri sunt foarte diferite de tot ceea ce ai scris până acum.
Ca şi când ai fi încetat să te ascunzi.
Sunt mai complete, mai adevărate, mai sincere.
Sunt părţi din tine în acest roman despre care am ştiut întotdeauna că sunt acolo,
dar nu le-am mai văzut până acum.
- Niciodată... - Ce părţi?
Ce părţi?
Tu în întregime.
Tu în întregime, iubitule.
Asta trebuie să fie văzut.
Ascultă-mă, bine?
Întotdeauna ai spus că tot ce ţi-ai dorit este să fii un bun scriitor.
Cu asta, Rory,
eşti un scriitor grozav.
Iubitule,
du-l la serviciu şi arată-l cuiva.
Dacă nu o să faci asta pentru tine,
atunci te rog, fă-o pentru mine.
- Îmi pare rău să vă deranjez, dle Cutler. - Hei, Rory. Ce mai faci?
- Bine. - Bine.
Aveţi un minut liber?
Sunt cam ocupat. Cu ce pot să te ajut?
Lucrez aici de peste doi ani. Nu am cerut nimănui nimic.
Am un sentiment că eşti pe cale să ceri ceva acum.
Vedeţi dumneavoastră, romanul ăsta...
Ştiu că primiţi materiale pentru publicat tot timpul şi că sunteţi foarte ocupat,
dar nu vreau nimic altceva decât părerea dumneavoastră.
Aş aprecia asta.
"Au trecut zilele.
Săptămânile s-au transformat în luni.
Şi până când a venit toamna, Rory uitase complet de carte."
Rory.
Pot să vă ajut, dle Cutler?
- Intră o secundă. - Sunt în mijlocul pregătirii...
Da, da, o să ştie să vină înapoi. Închide uşa.
Ştii ce am făcut seară trecută?
La insistenţa Debrei, şi Dumnezeu ştie că am încercat să scap de ea,
ţi-am citit romanul seara trecută.
Serios?
Ai... mai arătat asta altcuiva din afara agenţiei?
Nu, nu, sunteţi singurul care l-aţi văzut.
Adică, în afară de soţia mea.
Ea ce crede?
Ea a fost cea care a insistat să vi-l arăt.
Ei bine, abia aştept să o întâlnesc să-i mulţumesc.
Rory, mi-ar plăcea foarte mult să te reprezint
pe tine şi scrierile tale.
Ai scris
o ficţiune remarcabilă.
"Nu era nicio epifanie.
Niciun semn de la zei să-l îndrepte în direcţia bună
aşa cum era în toate cărţile care îi plăcuseră când era tânăr.
Tot ce a trebuit să facă a fost să semneze contractul.
Cartea a avut un succes unanim, atât comercial, cât şi din partea criticilor."
Mulţumesc. Bună.
"Era adoratul lumii literaturii din New York."
Câştigătorul din acest an al Premiului Asociaţiei Americane de Arte şi Litere,
dl Rory Jansen.
Să ridicăm paharul pentru fiul nostru, scriitorul.
- Pentru Rory. - Pentru Rory.
"Rory Jansen făcuse alegerea.
Apoi l-a întâlnit pe bătrân."
Asta este... sfârşitul părţii întâi.
Vă mulţumesc.
Vă mulţumesc că aţi venit.
Haideţi, oameni buni. Lăsaţi-i omului spaţiu să poată respira.
La urma urmei, este pauza lui.
- Mulţumesc. - Sigur.
Ascultă, dacă vrei să te întinzi sau să te relaxezi o perioadă,
ştii unde este camera.
Am citit că îţi place vinul Rose din 2005.
Nu uita, Clayton, 30 de minute, aşa că nu ai timp de preludiu.
- Îmi pare foarte rău. - Este în regulă, i-am citit cărţile.
Aşadar, cum spuneai că te numeşti?
Nu am spus. Mă numesc Daniella.
Ăsta este un nume frumos.
Nu te poţi gândi la nimic mai bun decât asta?
Ei bine, ce zici de asta:
Mi-au dat o cameră micuţă, verde, acolo în spate.
Are un vin foarte bun şi brânză. Şi nu va mai trebui să semnez cărţi,
şi poate că o să mă gândesc la ceva mai interesant de spus.
Vrei să mergem?
- Arată-mi drumul. - Vino.
- Nu mai spune. - Trebuie să-mi odihnesc vocea.
Mi se usucă gâtul când citesc, şi mai am multe capitole.
- Nu mă minţi. - Nu fac asta.
Este în regulă. Oricum ştiu deja totul despre tine.
Serios? Totul?
Totul.
Ce ştii?
Ştiu că nu-ţi plac roşiile.
Ştiu...
"Kind of Blue" al lui Miles Davis este discul tău jazz favorit.
Ştiu că urmăreşti reluările serialului Cheers.
Şi ştiu că ai urmat cursuri de latină şapte ani
şi că ai copiat la fiecare examen.
Stai puţin. De unde ştii asta?
Din revista "Esquire", ai recunoscut singur.
Trebuie să încep să-mi citesc interviurile.
Aşadar...
ce altceva mai ştii?
Ştiu că eşti împreună cu soţia ta din primul an de colegiu.
Ştiu că te duci la fiecare meci de acasă al echipei Yankees,
şi ştiu că tu, Clayton Hammond, eşti un geniu.
- Asta arată cât de multe ştii... - De ce?
Anul trecut am lipsit de la două meciuri ale echipei Yankee.
Îmi pare rău.
Şi... eu şi cu soţia mea suntem...
separaţi.
De fapt, ştiam asta, dar porţi verighetă.
Da.
Aşadar... Daniella,
cum ai ajuns în culise în seara asta?
Sunt studentă la Universitatea Columbia pentru grad
şi l-am implorat pe profesorul meu să-mi dea biletul lui.
Am câştigat şi eu Premiul Asociaţiei Elman, exact ca tine.
Dle Hammond, vă aşteaptă.
Da, dle Hammond, suntem pregătiţi pentru tine.
Acesta este a doua şi partea finală a acestei seri.
"Era o dimineaţă de toamnă răcoroasă şi senină.
Bătrânul era îmbrăcat exact ca în ziua precedentă."
- Să vă strig un taxi, dle? - Ştii, o să iau autobuzul, mulţumesc.
Cu plăcere.
Merge spre Central Park? Grozav.
Ce mai faceţi?
Bine. Tu?
Aşa şi aşa.
- Ştii ce vreau să spun? - Sigur.
Ce carte citeşti?
"Ask the Dust", de John Fante.
Cum de l-ai găsit? Nimeni nu-l ştie.
Îl citeşti pe Fante?
Dacă îl citesc? Îl cunosc.
Îl cunoşti pe John Fante.
L-am cunoscut în Los Angeles.
Cred că în 1958.
Ar fi trebuit să fie cineva foarte cunoscut.
Da.
Ce s-a întâmplat?
Viaţa.
Aşadar... cum este?
Ce să fie?
Să fii cineva cunoscut de toţi?
Ştii, nu mă gândesc la asta.
Haide.
Nu minţii un bătrân mincinos.
Este bine, nu-i aşa?
Este bine să ţi se recunoască munca, da.
Da... Sunt sigur de asta, da.
Pot să pariez că acum primeşti mese bune în restaurante.
Da.
Viaţa a fost blândă cu tine.
Zeii ţi-au zâmbit când te-ai născut.
Au privit în jos şi au spus: "Priveşte acolo, acela este un scriitor.
Cuvintele sale vor fi vestite."
Nu ştiu dacă este atât de grandios. Ştii, doar am avut noroc.
Am scris o carte şi oamenilor le-a plăcut.
Adică, nu ştiu cum s-a întâmplat.
Vreau să spun, am scris două cărţi,
iar una nu ar fi fost publicată dacă aceasta nu s-ar fi publicat.
Ei bine, pot să pariez că acum va fi publicată.
Ţi-am citit cartea.
Mi-a plăcut foarte, foarte mult.
Mulţumesc. Apreciez asta.
Acum iartă o clipă un bătrân fan.
Fă-mi pe plac.
Ai scris despre Parisul
din perioada de imediat după război.
Când ţi-am citit povestirile, am fost chiar acolo.
Am gustat vinul acela, dulceaţa acelui vin.
Eu...
Am făcut dragoste cu fata.
Am stat în cafenea în dimineaţa aia
întrebându-mă ce-mi rezervă viitorul.
Sau dacă îmi rezervă ceva.
Am auzit...
acel plânset de copil în noapte.
Şi am simţit dorul
casei mele de atât de departe.
Eşti un mare scriitor, prietene.
Mulţumesc.
Apreciez asta.
Eu... Trebuie să plec. Soţia mea...
Ştiu, ştiu.
Artiştii niciodată nu se simt în largul lor să vorbească despre munca lor.
- Nu, nu, nu. - Mă întreb dacă este un lucru...
- Pe care să-l poţi face pentru mine. - Sigur.
Mă întreb dacă îmi poţi da un autograf...
- Pe exemplarul cărţii tale. - Desigur.
Ai un stilou?
Un scriitor fără stilou.
Ei bine...
Ei bine, astăzi este ziua de citit.
Da...
Ei bine, am eu un stilou.
Aşa că...
Ştiu o povestire.
O povestire foarte bună.
Ştiu că auzi replica asta tot timpul, dar cred că o să-ţi placă povestirea.
Dacă ţi-aş spune povestirea şi o scrii tu,
ei bine, atunci, poate...
m-ai putea menţiona ca autor?
Ei bine, asta nu ar fi corect, nu-i aşa?
O zi bună.
Este despre un om care a scris o carte, apoi a pierdut-o
şi despre puştiul insignifiant care a găsit-o.
Mai eşti aici?
Vrei să-mi auzi povestirea?
Sau nu ai timp?
Aşadar...
este anul 1944, şi personajul principal este un puşti de 18 ani,
soldat în armată, care nu a văzut nicio luptă.
A fost trimis la Paris imediat după terminarea războiului.
Asta este,
un puşti prostuţ cu un zâmbet prostesc pe faţă.
Este în Paris.
Pentru el, ar fi putut fi la fel de bine cealaltă parte a lumii afurisite.
Era o glumă că unitatea lui îndeplinea cele mai rele sarcini în mod constant.
În majoritatea timpului, refăceau conductele de canalizare
aruncate în aer de germani în timpul ocupaţiei.
Era o muncă groaznică.
Străzile miroseau.
Îmi lipseşte Utahul.
Cumva, puştiul era fericit,
precum un porc în rahat.
Majoritatea băieţilor din unitatea lui erau diferiţi
de toţi cei pe care-i cunoscuse în cartierul lui.
Erau de pretutindeni, din micuţe oraşele despre care nici măcar nu auzise niciodată.
Sărmanul puşti probabil că a călcat pe o mină.
Să ducem cadavrul la morgă.
Acela era singurul cadavru pe care-l văzuse în întregul timp petrecut în armată.
În unitatea lui era un tip foarte diferit de el,
un intelectual, un adevărat devorator de cărţi,
şi în decursul timpului, a devenit cel mai bun prieten al lui.
I-a împrumutat câteva cărţi să le citească,
primele cărţi pe care le citise puştiul vreodată.
Pentru prima dată
a văzut o lume care era mai mare decât cea în care se născuse.
Şi voia mai mult.
Voia să fie ceva mai mult.
- Un scriitor. - Da...
Dar nu avea nicio idee ce însemna cu adevărat acest cuvânt.
Cu siguranţă nu ştia ce să facă pentru a ajunge unul.
Ai crescut în Philadelphia?
Am crescut în Philadelphia, dar de fapt m-am născut la Londra.
Londra?
Mai comandaţi ceva? Pentru că avem nevoie de masă.
Americanii ăştia...
Ce a spus?
- Ce a spus? - Ei bine, franceza mea este slabă,
dar sunt destul de sigur că a spus că te iubeşte.
- Du-te şi vorbeşte cu ea. - Nu.
- Du-te. - Asta nu este amuzant.
Du-te să vorbeşti cu ea.
Haide, dacă nu te duci tu, o să mă duc eu.
Mai târziu a aflat că ceea ce spusese în realitate era:
"Plătiţi-vă consumaţia şi plecaţi naibii de aici."
Dar cine era el să pună la îndoială soarta?
Învăţase un singur cuvânt în limba franceză.
Da.
Iar ea ştia un singur cuvânt în limba engleză.
Da.
Era relaţia perfectă.
Vreau, tot timpul...
Să "mănânce"...
- Să mănânc. - Cum se spune la îngheţată?
Mănânc.
Vreau tot timpul să mănânc îngheţată.
- "Îngheţată". - "Îngheţată"?
Ce?
- Ce? - Este rece în capul meu.
- Rece în capul tău? - Da, durere.
Fă aşa. Pune-ţi degetul în felul ăsta...
Sub limbă. Este o mică şmecherie. O să facă să îţi treacă durerea, bine?
- Nu îmi dispare durerea. - Aşteaptă puţin, bine?
Acum?
A dispărut.
Ţi-am spus.
Bine, încă o dată.
Ce s-a întâmplat?
A fost eliberat din armată.
Dar ceea ce odată era întreaga lui lume, brusc părea...
mică.
Nu se schimbase nimic cât timp fusese plecat.
Cu excepţia lui.
El se schimbase.
Pentru prima dată în viaţa lui,
a încercat să scrie.
A încercat să scrie despre Paris,
despre ceea ce văzuse
şi ce simţise.
Dar nu-i veneau cuvintele.
Ştia viaţa pe care o voia.
Ştia ce trebuia să facă ca să o obţină.
Tânărul şi-a început ucenicia ca scriitor.
A obţinut o slujbă ca jurnalist pentru un săptămânal micuţ de limba engleză.
Existau multe asemenea săptămânale pentru toţi cei care se stabileau în Franţa,
şi ar fi angajat pe oricine care putea lega câteva cuvinte împreună.
Era un loc bun pentru învăţat.
După două săptămâni s-a căsătorit cu Celia.
2,8 kilograme, ochii precum ai mamei sale.
Acela era momentul lui,
deşi nu ştia asta atunci.
Poate nimeni nu ştie asta.
Plângea foarte mult.
În acele momente, abia putea gândi, dar să mai şi scrie.
Dle?
Era bolnavă.
Soţia?
Fiica mea.
Nu putea face nimic.
Celia nu a mai fost niciodată aceiaşi.
Nici el nu mai era acelaşi,
cu toate că a încercat să pretindă asta.
Trebuie să mănânci.
Trebuie.
Mănâncă.
O să mă întorc mai târziu.
Celia?
A spus că se duce acasă la mama ei la ţară.
Că avea nevoie de timp să se gândească.
Că avea nevoie să fie la distanţă.
Nu-şi putea aminti să doarmă sau să mănânce.
Cuvintele pur şi simplu ţâşneau din el.
Un curent pe care nu-l putea controla
şi nici nu se putea întreba de unde veneau acestea.
Cuvintele deveneau forme, formele deveneau un întreg,
şi după două săptămâni era terminat.
Şi apoi?
Apoi a dormit.
Un somn fără vise.
Când s-a trezit, a făcut curat în apartament şi s-a dus să-şi găsească soţia.
Pentru el, ea părea ca un copil,
stând în camera în care crescuse.
L-a implorat să se întoarcă la Paris fără ea.
Pleacă. Du-te.
Câteva săptămâni mai târziu, în cele din urmă s-a întors acasă.
El era foarte recunoscător să o aibă acasă.
Mulţumesc.
Voia doar să o strângă în braţe,
să o vadă râzând din nou.
Aşadar, tu...? Mi-ai citit cartea?
Nu, nu am terminat-o încă.
A spus că vrea să ia viaţa de la început.
Ei bine, ştii, este în regulă.
A spus de parcă era cel mai uşor lucru din lume de făcut.
Este în valiză, aici.
Nu.
Nu înţeleg, l-am avut cu mine în tren.
- Ce? - L-am avut cu mine în tren.
Într-o altă valiză?
Unde este? Nu este aici.
w W w.subtItrari-nOi.ro
Ţi l-am lăsat la mama ta.
Nu ar fi trebuit să însemne nimic,
dar scrierea acelui manuscris, cumva l-a salvat.
Cum putea să nu înţeleagă?
Crezi că l-am pierdut dinadins?
Ani de zile, nu şi-ar fi iertat niciodată că ţinuse la acele cuvinte prosteşti.
Ştii ceva?
Nu eşti singura care a pierdut-o.
A uitat ceva. Ascultă-mă, bine?
O perioadă, au încercat să rezolve lucrurile între ei,
dar nu poţi şterge trecutul,
indiferent cât de mult ai vrea.
Şi pentru prima dată, tânărului începuse să-i fie dor de casă.
În curând, dorul a devenit atât de puternic, încât el...
A plecat.
Nu s-a mai întors niciodată la Paris.
Nu a mai văzut-o niciodată pe Celia.
Dar după ce pierduse acele pagini...
nu a mai putut scrie niciun cuvânt...
care să i se pară potrivit.
Poate că îi era teamă să devină din nou atât de profund.
Poate îşi pierduse talentul. Oricum, s-a oprit din a mai încerca.
Şi după o perioadă...
a găsit un mic orăşel în nord şi s-a stabilit acolo.
Şi-a găsit un fel de pace.
Cum se simte asta?
Aşteaptă.
Nu s-a terminat încă.
Aici devine cu adevărat interesant.
Mulţi timp după ce toate astea se estompaseră în trecut,
tânărul, care acum era bătrân,
a intrat într-o librărie.
Textul de pe spatele cărţii spunea că autorul romanului este o voce nouă
care avea ceva nou de spus.
Am deschis cartea şi am început să citesc.
Cartea ta.
Iar naratorul stătea deasupra unui pătuţ de copil.
Îi murea copilul,
iar el nu putea să facă nimic.
Uite...
Eu...
Este o neînţelegere, eu...
Nu, nu, prietene...
- Nu este nicio neînţelegere, nu. - Am găsit...
Nu te poţi eschiva de asta.
Astea sunt cuvintele mele,
povestirile mele.
Oricum, ce naiba înseamnă "Windows Tears" ~Ferestre Distruse~?
Nu ştiu cum ai făcut-o.
Şi ca să fiu brutal de sincer, nici nu-mi pasă.
M-am gândit că ar trebui să cunoşti povestirea
din spatele acestor povestiri, în cazul în care te întreabă cineva.
Poate acum ai subiectul pentru cartea următoare.
"A stat pe acea bancă, fără să realizeze lumea,
ori scurgerea timpului pe lângă el.
După câteva ore, în cele din urmă a apus soarele,
iar Rory Jansen s-a ridicat încet,
căutându-şi drumul spre casă."
Mulţumesc.
Dacă vreţi să cunoaşteţi restul povestirii,
va trebui să cumpăraţi cartea.
În munca ta, pari să eziţi să tragi concluzii
în privinţa comportamentului nostru moral.
- Aveţi vreo declaraţie în această privinţă? - Da, ezit.
Ceea ce cred eu... şi este grozav despre artă şi artişti,
este că noi punem întrebările...
cu toate că s-ar putea să nu aflăm niciodată răspunsurile.
Scuză-mă un minut.
Scuză-mă, dră,
pot să-ţi văd întâi actele?
- Păreai că te îneci. - Nu, nu. Sunt în elementul meu.
Vrei să plecăm de aici?
Ei bine... ar trebui să fiu acolo, discutând cu invitaţii, făcând fotografii
şi zâmbind. Strângând bani în aceste vremuri economice dificile.
- Păcat. - Ei bine, m-ai convins.
- Bine, credeam că nu o să vrei. - Să plecăm de aici.
Vreau să văd unde scrii.
Pot să te asigur, nu este atât de interesant.
De ce nu mă laşi pe mine să judec asta?
Locul ăsta este...
Gol.
Gol, da.
Cumva, este exact cum mi-am imaginat.
Serios? Aşadar îţi imaginai că eu locuiesc opt luni într-o casă
şi abia despachetez câte o cutie?
Este foarte elegant, dle Hammond.
- Pot să-ţi iau haina? - Da.
Vezi, ţi-am spus eu că nu este atât de interesant.
Glumeşti?
Aş putea să-mi scriu întreaga lucrare de dizertaţie din perspectiva ta.
Asta a fost lovită de Babe Ruth.
Din păcate, atunci când era jucător în afurisita de echipa "Red Sock",
dar ce poţi face?
Am o sticlă de Bordeaux jos
care strigă după o ocazie ca asta.
Ştii, sună bine.
- Vino. - Putem să o bem aici?
- Ce, la biroul meu? - Da. Putem?
Putem face orice dorim.
Suntem adulţi.
Atunci adu vinul.
- Vinul tău. - Mulţumesc.
Aşadar, pentru ce bem?
Pentru noua ta carte, desigur.
- Ce zici să bem pentru...? - Cartea ta.
Vrei să-mi spui ceva?
Ce se întâmplă?
Ce se întâmplă cu Rory după ce îl găseşte bătrânul?
Tu vrei să-mi spui ceva?
Dacă pot.
De ce o fată atât de frumoasă şi inteligentă ca tine
vrea să devină ceva atât de prostesc ca un scriitor?
Prostesc?
Cuvintele distrug totul, nu ştii?
Nu te cred nicio secundă. Îţi plac cuvintele.
Sunt tânără, răsfăţată, impetuoasă şi americancă. Fă-mi pe plac.
Te rog? Te rog frumos?
Închide-ţi ochii.
"Şi astfel, ca atâtea clişee mari din istoria civilizaţiei,
Rory Jansen a hotărât că singurul lucru care trebuia făcut
era... să bea din cauza asta."
Şi astfel devine un beţiv exagerat care sfida moartea,
dar acum avea curaj.
Şi începe să gândească.
Îşi permite să se gândească la întreaga situaţie.
Poate pentru prima dată în întreaga lui viaţă.
Şi ajunge la concluzia,
sau mai potrivit, la mitul
pe care-l auzise de foarte multe ori înainte,
că adevărul te va elibera.
Hei. Ghiceşte. Am vorbit astăzi cu agentul imobiliar,
şi mi-a spus că ne putem muta cel mai devreme din data de 6.
Nu este grozav?
O să trebuiască să cumpărăm nişte covoare şi alte chestii...
De ce mă iubeşti?
- Dora? - Eşti beat?
Trebuie să ştiu de ce mă iubeşti.
Bine.
Te iubesc pentru că ai ochi frumoşi.
Te iubesc pentru că eşti serios tot timpul,
dar în adâncul tău, foarte adânc, nu eşti decât un aiurit.
Pur şi simplu te iubesc.
Rory, ce se petrece?
Chiar crezi că ochii mei sunt frumoşi?
Da, cred că ochii tăi sunt frumoşi.
Nu sunt ai mei.
Bine.
Sunt un mincinos.
Eu nu...
Ce faci acum?
Ce s-a întâmplat?
Nu eu am scris cartea.
Ce vrei să...?
Cartea, am furat-o.
Am găsit-o.
Nu am schimbat nimic. Adică, eu...
Nu ştiam de la cine o furam, şi...
Dar ştiam că nu este a mea.
Stai puţin. Sunt foarte confuză acum.
Aşadar tu nu ai...? Tu...? Nu ai scris tu cartea?
Nimic din ea nu este al meu, niciun cuvânt.
Nu ştiu ce se petrece.
Era... era acolo şi...
Cred că voiam atât de mult
să fi fost eu autorul...
iar apoi acea privire, felul în care m-ai privit
când ai crezut că era a mea...
Şi pentru o clipă, chiar m-am convins că o scrisesem eu.
Poţi să crezi asta?
Nu aş putea niciodată să scriu ceva atât de bun. Ştiu asta.
- Bine, aşadar atunci... - Tu... adică, chiar tu ai spus-o...
Am spus... ce am spus?
- Nu contează. - Ce? Ce am spus?
Ar fi trebuit să ştii. Ştiai, nu-i aşa? Ştiai...
- Ce vrei să spui? - Ai ştiut când le-ai citit...
- Că nu sunt cuvintele mele. - Am ştiut?
Mă cunoşti foarte bine.
Ai făcut cercetări despre Paris.
Tocmai ne întorsesem din luna de miere.
Da, dar trebuie să fi ştiut.
Ce vrei să spui? Te-am crezut, Rory.
- Nu, ai vrut să crezi. - Ştiu, te-am crezut!
- Ai vrut să crezi... - Te-am crezut, naibii!
Dora?
Nu atinge.
M-ai minţit.
Când tu...
Când ai citit cuvintele alea, când le-ai copiat,
te-ai oprit vreo clipă să te gândeşti la noi?
Te-ai gândit la ceea ce o să ne facă asta?
Ţie?
Te-ai gândit vreo clipă la mine?
Nu pot să stau aici acum.
Îmi pare rău, nu pot sta aici.
Ai dat-o în bară rău.
Cred că trebuie să ne gândim la asta.
Ce înseamnă asta?
Eşti pe coperta revistei "Review" din duminica asta.
Nu eu am ajuns pe copertă, ci un bătrân.
Cealaltă carte a ta pe care am vândut-o... tu ai scris-o?
Desigur că eu am scris-o. Dar nu am plănuit asta.
Asta nu este ceva ce am planificat.
Dar singurul motiv pentru care îmi citeşte cineva cărţile este din cauza acesteia.
Nu vrei asta.
Tot ce spui că vrei, nu vrei.
Şterge-mi numele de pe carte.
Şi ce crezi că o să se întâmple?
Crezi că or să te ierte?
Media? Presa? Or să te crucifice.
Şi eu risc alături de tine.
Vrei să-i plăteşti acestui om din banii tăi luaţi de pe carte,
ăsta este lucrul corect de făcut.
Vrei să-i dai o parte din drepturile de ecranizare, bine.
Vrei să-i cumperi o casă, o maşină, o afurisită de barcă?
Dar nu te distruge pentru tot restul vieţii
pentru o singură greşeală prostească. Şi nu mă termina şi pe mine!
Crede-mă, asta nu este prima dată când un autor a făcut aşa ceva.
Nu face asta.
Poate că nu mă crezi acum...
dar mai târziu o să-mi mulţumeşti.
Cartea mea, cea pe care ai vândut-o...
este la fel de bună ca asta?
Spune-mi adevărul, Joe.
Mulţumesc.
Trebuia să luăm cina cu părinţii tăi în seara asta.
Nu pot face asta.
Bine, o să o sun pe mama ta.
Cât mai durează până când se termină asta, Rory?
Ce vrei de la mine?
Crezi că eşti singura persoană de pe Pământ care a făcut o greşeală vreodată?
O să laşi ca asta să te distrugă?
Să ne distrugă?
Dacă am avea un copil?
Întotdeauna am vrut asta. Întotdeauna ne-am dorit să avem o familie.
Cred că o să mă sfărâm.
Cred că o să mă sfărâm în două bucăţi. Cred că o să mă sfărâm în două bucăţi.
Nu o să te sfărâmi. Nu o să te sfărâmi.
Nu o să te las.
Putem să încercăm să uităm asta?
Uită-te la mine. Putem?
Ce mai faci astăzi?
Ce plantă este asta?
Plectranthus.
Iederă suedeză.
Este frumoasă.
Ai venit aici să vorbeşti tâmpenii despre plante?
Nu, nu din cauza asta.
Ei bine, dacă ai venit să vezi dacă o să spun despre tine,
ar trebui să te linişteşti şi să te întorci acasă la viaţa ta măreaţă şi grozavă.
Vreau să îndrept asta.
Nu ai ce să îndrepţi.
Du-te şi trăieşte-ţi viaţa pe care ţi-ai făcut-o.
Dacă nu vrei nimic, de ce ai venit să mă găseşti şi să-mi spui?
Nu putea fi doar ca să mă torturezi.
Nici măcar nu ştii cine sunt.
Nu ştii de cum, nu ştii de ce.
Eu doar...
m-am gândit că ar trebui să ştii. Atâta tot.
Crezi că poţi să furi pur şi simplu o parte din viaţa mea?
Din viaţa oricui?
Să o iei ca şi când ar fi a ta
şi să te aştepţi să nu plăteşti niciun preţ?
Nu. Nu înţelegi? Din cauza asta sunt aici.
Pune ăla înapoi în buzunar sau te duc în spate şi te bat măr.
Nu, nu, nu, asta nu este o mită. Este tot ce am putut strânge acum,
dar sunt ai tăi. O să îmi şterg numele de pe carte.
O să le spun tuturor adevărul.
Atunci eşti chiar un prost mai mare decât credeam că eşti.
- Atunci despre ce este vorba? - Despre ce este vorba?!
Este vorba despre viaţa mea.
Este vorba despre soţia mea, despre copilul meu.
Este vorba despre bucuria şi durerea care au născut aceste cuvinte.
Dacă iei aceste cuvinte, iei durerea.
Ce-ar fi să-ţi cumperi o plantă cu banii ăia?
Poftim, o plantă Plectranthus, de vreme ce îţi plac atât de mult.
- Ia-ţi planta şi banii şi pleacă de aici. - Bine.
- Pleacă de aici. Du-te. - Hei, ascultă, eu...
Hei, vreau să îndrept lucrurile.
Nu poţi să îndrepţi lucrurile.
Lucrurile sunt doar lucruri.
Înţelegi? Indiferent cât ai încerca să te martirizezi.
Am treabă de făcut. Locul ăsta nu se îngrijeşte singur.
Dle, dle. Te rog. Dle.
Te rog.
Am mai văzut-o o singură dată.
Ai văzut-o?
În New Jersey.
Mă duceam la slujbă.
După toţi acei ani,
mă gândeam la ea în fiecare zi.
Distrus din cauza a ceea ce îi făcusem.
Şi deodată, acolo era.
Părea fericită.
Ei bine, dacă ţi-aş spune că faptul că realizând asta
nu mi-a provocat durere, te-aş minţi.
Dar, în anumite moduri, m-a ajutat.
M-a ajutat să trec peste asta.
Să-mi continui viaţa din nou fără să mă mai uit în trecut tot timpul.
Crezi că mi-am distrus viaţa pentru că nu am mai scris niciodată.
Doar pentru că am pierdut o carte cu povestiri.
Nu, eu doar...
Dumnezeule, mai aveai foarte multe de făcut.
A făcut suficient. Crede-mă.
Am făcut ce am putut, cât mai bine cu putinţă.
Asta este tot ce poţi cere unei persoane.
Nu.
Tragedia mea a fost că am iubit cuvintele mai mult decât am iubit femeia
care m-a inspirat să le scriu.
- Vrei să faci ceva pentru mine? - Orice.
Pleacă, nu te uita în urmă.
Cu toţii facem alegeri în viaţă.
Cel mai greu lucru este să trăim cu ele.
Şi nimeni nu te poate ajuta cu asta.
Pleacă.
Dle?
Îmi place cartea ta.
Cu toţii facem alegeri.
Cea mai grea parte este să trăim cu ele.
În sfârşit, Rory Jansen ştia ce trebuia să facă
ca să trăiască cu alegerea lui.
"Window Tears",
de Rory Jansen.
Şi bătrânul?
Câteva săptămâni mai târziu după ce Rory a fost să-l viziteze,
bătrânul a murit.
Şi secretul a murit odată cu el.
Orice trebuia să facă, orice avea de pierdut, nu va spune nimic.
Era ca şi cum îngropând secretul unui om pentru totdeauna,
descoperise
un alt secret mai ascuns şi mai întunecat în el însuşi.
Asta este tot. Sfârşitul.
Nicio morală, nicio pedeapsă, nicio incredibilă acumulare de cunoştinţe,
alta decât credinţa că cineva poate, după ce a făcut o greşeală groaznică în viaţă,
să continue să trăiască, şi poate chiar să trăiască bine.
Toată lumea trebuie să doarmă noaptea.
Ce s-a întâmplat cu adevărat, Clay, după ce şi-a spus toate astea?
- Tocmai ţi-am spus. - Nu, spune-mi adevărul.
Continuă. Trăieşte, scrie, cât de bine poate,
are un mare succes.
Prostii.
Nu vorbesc despre carte. Eviţi întrebarea. Spune-mi adevărul.
De ce îţi este frică, Clay?
Uite, ce-ar fi să-mi spui tu?
- Ce? - Vreau să ştiu ce crezi.
Eşti foarte inteligentă, ai reuşit să vii aici, m-ai făcut să vorbesc.
Te-ai comportat foarte precoce, ai dat din fund,
ai citat din Shakespeare, ai clipit din gene.
De ce nu îmi spui tu? Vreau să ştiu ce crezi.
Ce s-a întâmplat cu ei?
- Eu... - Nu, nu, nu.
Spune-mi ce s-a întâmplat cu Rory şi cu Dora sau poţi să pleci naibii.
El este terminat.
Continuă.
Poate că poate uita, poate chiar ar putea să scrie şi crea,
dar nu contează, pentru că el nu va mai crede niciodată asta.
Şi-a răpit şansa de a afla asta.
Nu este rău.
Sau poate nu mai poate să scrie, cu toate că a reuşit să păcălească câţiva oameni.
Chiar şi mai bine.
Poate căsnicia lui s-a destrămat pentru că pentru ei, să se uite unul la celălalt
însemna să privească adevărul.
Poate că atunci când iese în public
poate purta acea mască a încrederii şi a falsităţii,
dar când este singur târziu în noapte, nu poate dormi,
pentru că atunci când închide ochii vede în continuare faţa acelui bătrân.
Poate...
îşi vede propria faţă,
iar bătrânul este doar o povestire pe care a creat-o.
Sau poate se găseşte în acest apartament frumos din New York
cu vedere spre parc, cu o fată care este mult mai tânără pentru el,
şi îi spune ceea ce ştie că sunt poveşti vechi.
Pentru că, dintr-un motiv oarecare, ea crede că el are ceva să-i dea.
Eşti foarte talentată, Daniella.
Dar, la un anumit moment, trebuie să alegi între viaţă şi ficţiune.
Cele două sunt foarte apropiate, dar în realitate nu se suprapun niciodată.
Ele sunt două lucruri total diferite.
Ce?
Ce este în neregulă?
- Nu mă doreşti? - Nu, nu, nu.
Uite, nu corupi nimic aici.
Vreau asta. Te doresc.
Eu...
Ar trebui să pleci.
Asta vrei cu adevărat...
Clay?
Ce vrei cu adevărat?
Îmi pare rău.
Subtitrarea: Avocatul31-Subtitrari-noi Team www.subtitrari-noi.ro
www.yifysubtitles.com