www.титлови.цом
РЕЧИ
"Речи",
од мене.
Први део.
"Старац је стајао на киши."
Посматрао је док су Рори и Дора Џенсен ишли ка лимузини.
"Изгледало је као да су их кишне капи заобилазиле."
Хвала ти. Лаку ноћ.
Не, не, кажи мами да не брине. Види, ми само желимо да јој буде боље, јасно?
У реду?
Аха. Не, не. Понела је своју камеру. Снимиће пуно фотографија.
Имамо и овде пуно фотографа. То је догадјај, ћале.
Важи, у реду, имамо... Да, да.
И ми тебе волимо. - Волим те, Церекало.
Ћао.
Родитељи су ми много узбудјени.
И много те воле.
Да ли си ти узбудјен?
Аха, сигурно, ово је важна ноћ, је л' тако?
То је велика част.
Душо, то је... Само си нервозан. То је природно.
Преплавиле су ме емоције, знаш?
Нисам очекивао све ово.
Где си ти?
То је требало да буде мала књига, знаш?
Знам.
Тако је лепо што сте одвојили време за нашу малу награду.
Знамо да сте заузети. - Било нам је задовољство.
Не. Ма хајде. Ваша књига је феноменална. Али, наравно, Ви то знате.
Прочитали сте све критике. Ха, ха, ха!
"Сузе на прозору" су нам представиле једног од најузбудљивијих...
и најемотивнијих младих писаца,
који се, после дуго времена, појавио на књижевном хоризонту.
Имамо ту привилегију да је вечерас овде са нама
добитник овогодишње награде Америчког удружења књижевника,
Г. Рори Џенсен.
Хвала вам.
Само сам покушао да прикажем истину онако како је ја замишљам.
То је прича о мушкарцу, његовој жени и детету.
Никада не бих помислио да мала књига, као што је ова, може да допре...
до толико различитих људи. Још само када бих имао идеју за следећу књигу.
Не желим да вам одузимам више времена.
Само ћу завршити речима
да ми је била част бити овде вечерас. Хвала вам.
Рори Џенсен је имао све о чему је сањао.
Али, негде тамо, старац је чекао.
И он ће променити... све.
"Одмах после колеџа, преселили су се у Бруклин."
Нашли су стан на првом спрату старе фабрике.
То је било пет година пре књиге и награда,
"али Рори је већ знао како би његов живот требало да изгледа."
Право уназад. Тако је.
Идемо још? Још два корака.
Овде, важи? - Аха.
Пусти га. - Да га пустим?
Волео је њу.
Дора?
Волео је Њу Јорк. - Испустићеш ме.
Волео је да се сналази за кирију.
Да се бори да створи своју уметност.
Живео је као и сви велики писци који су му били идоли.
Добро, мислим да ћемо слике да окачимо овде.
Мм.
А мислим да је твом столу добро тамо где је сад.
А мислим и да би требало да окречимо купатило у розе.
Никада.
"Млади, страствени писац, који се бори да се чује његов глас."
Волео је боце јефтиног вина.
Колико кошта? - 20 долара.
А ништа није могао да ради дању осим да лута улицама.
Слаже ми се са очима. Шта желиш да урадим?
Али ноћу, док је цео град спавао,
"он је писао."
Хвала, душо.
Завршавам последњи пасус.
И шта онда?
И онда ћу да одем код агента кога ми је препоручио професор Велер.
И шта онда?
Е онда ћемо да прославимо.
Али немамо новца.
Шшш. Онда ћемо да прославимо.
Само да довршим ово.
Душо. Мм?
Душо.
Душо. Хајде, морам да завршим ово.
Добро, морам да завршим ово. - У реду.
Али пропустићеш ово.
Готово.
Па, ако неће да уради, онда неће да уради.
Слушај, рекао сам да ћу да покушам.
Како то мислиш? Јесте, дао сам реч.
Морам да знам до среде, тада наручујем робу.
Јавићу ти се. Здраво. - Напорно радиш?
Само гасим ватру. Увек је тако.
Слушај, знам да си заузет, па, прећи ћу одмах на ствар, важи?
Хајдемо у моју канцеларију.
Колико?
Тек толико да премостимо до следећег месеца.
И шта онда? Појавићеш се овде следећег месеца?
Предао сам књигу агенту, каже да има потенцијала.
Да ли ти је дао нешто пара?
Не, али ћале, не иде то тако. Није то као твој посао, знаш?
Није као радиш, па ти то плате, знаш?
- Морам да платим рачуне. - Не, ЈА морам да платим твоје рачуне, зар не?
Види, не бих зе питао да ми стварно не треба.
Мислиш да волим да долазим овако овде?
Мислиш да ја волим да ти кажем не?
Чини ми се да ти одмажем више него што ти помажем.
Мораш да преузмеш одговорност за свој живот.
Био сам одговоран читавог живота.
Зарадјивао сам са 15 година. Био сам потрчко.
И добро, одлучили смо пре две године,
да ћу се посветити писању.
Водили смо овакав разговор у дневној соби.
Мама је била ту. Сложила се... - Али прошло је доста.
Па можда би сада то требало да ти буде хоби...
а не професија, док не станеш на своје ноге.
Па, хвала ти на подршци, ћале.
Шта је са Дором? - Шта је са Дором?
Па, мислим, требало би да имаш паре пре него што се венчате.
Знаш шта? Извини што сам ти трошио време.
Додји овамо! Хеј, седи! Седи.
Помињеш брак...?
Колико ти је година, 11?
Ово је последњи пут.
Мораш да надјеш посао, нешто озбиљно, да се издржаваш.
То је део онога што чини мушкарца.
Трудим се да будем мушкарац, ћале.
А оно друго што чини мушкарца,
ма како болно то могло да буде, је да прихвати сопствена ограничења.
Додји овамо.
Волим те. - Волим те.
Вратићу ти, знаш. - Аха.
Аха. Хеј, увек можеш да радиш овде.
Ха-ха. Поубијали бисмо се.
"Наставио је да пише,"
верујући да има шта да исприча.
Послао је своје радове на сва места где је мислио да би могли да их објаве.
Али је наилазио само на одбијање, незаинтересованост,
или на најгласнију буку од свих:
Тишину.
Коначно, велики писац, Рори Џенсен био је приморан да се запосли.
Нашао је посао у једној од највећих издавачких кућа
"у Њу Јорку, надајући се да ће да оствари неке везе."
Стекао сам милион веза овде.
Шта, ти си писац? - Аха.
Све моје радове сам поделио различитим агентима овде.
У ствари, драго ми је што ми је потребно време да се пробијем.
То ми пружа прилику да створим свој стил, да упознам тржиште.
- Па, какве ствари ти пишеш?
О бесним младим људима, ваљда.
И ја сам био такав.
Сада пишем СФ.
Човек сазрева, знаш. И ти ћеш временом.
Да ли ћеш писати вечерас?
Остаћу кући да погледам неки филм или поједем нешто и тако...
Важи.
"Помирили су се са својим животом, а да тога нису ни били свесни."
И једног петка поподне, венчали су се код матичара.
"И отишли у Париз на медени месец."
Да ли си спреман?
Да.
Два минута, важи?
Још само 2 минута. И нема више антикварница.
Хвала ти. Спусти то.
- Рори. - Клондајк 474.
Понављам 47...
Шта мислиш о овоме? Као да је...
Што је лепа!
Шта мислиш о томе?
Мислим да је стара.
Ја мислим да је супер.
Осећам да када бисмо је очистили, могао би да је користиш за посао.
А? - Има стила.
Купићу ти је.
Хвала Вам, Гдјо. Џенсен.
Вратили су се у Њу Јорк, медени месец је био завршен.
Сва пошта и пакети се дају искључиво асистентима.
Хеј, лрена.
"И онда, без икаквог упозорења,
Рори је добио позив који је дуго очекивао."
Хвала Вам. У реду.
Хвала Вам пуно. Добро, важи.
Агент који је био познат по беспрекорном укусу
и откривању нових, младих књижевних звезда.
Добро је.
Стварно је добро. Мислим, прелепо је написано,
и заиста би требало да се поносиш собом.
Хвала Вам пуно.
Много сам се трудио. - То се и види.
Гледам те и не могу да поверујем колико си млад.
Ха-ха-ха. Па...
Морам да ти кажем, Рори, видим толико истине у твом делу.
Ја... Ја сам... импресиониран.
О, не могу да верујем. Ово је...
Ух.
Али, на несрећу, природа издавачког посла данас,
у баш овом тренутку, је таква да ја не знам
како бих могао да објавим овакву књигу.
Види, Рори, нико неће да подржи овакву књигу.
Овакву књигу? Од неафирмисаног писца.
За то не постоји тржиште.
Е сад, тешко је било ком писцу, под било којим околностима,
који није познат да буде објављен. А ова књига...
Мислим, тако је интровертна.
Интровертна? Шта то значи?
Уметничка је, суптилна. То је...
то је уметничко дело.
Значи, ова књига, требало би само да је закопам негде и да је заборавим.
Само... Три године сам радио на њој.
Само желим да будем искрен са тобом.
Кажем ти каква је права ситуација.
Буди стрпљив.
Знаш, не бих те ни позвао овде да не верујем у тебе.
Бићеш ти у реду.
Имамо две недеље у септембру. Планирамо пут.
Желимо да изнајмимо... Шта? Да изнајмимо брод.
Идемо у Турску, али изнајмићемо брод.
Неки од 15 метара. Ништа претерано.
Супер, али то су прве две недеље у септембру.
То је почетак шк... - Надји замену.
Не желите да пропустите ово.
Ово ће бити стварно супер. Биће невероватно.
Доручак, ручак, вечера... Извадиш рибу,
право из океана, они је скувају. Невероватно.
Пливање, роњење. Потпуно је другачије на броду.
"Непрестано је размишљао о причи."
Одакле потиче?
Ко ју је написао?
Те речи су...
га суочиле се са оним што је одувек тежио да постане,
"и са стварношћу да у томе никада неће успети."
Друже, шта се дешава са тобом?
- Као да си на другој планети. - Желимо да идете.
Умукните већ једном!
Рори!
Шта ти је, бре? Немој. Једноставно немој.
- Заиста, не могу сад. - Шта се то дешава са тобом?
Ја не...
Како си, до курца, завршила овде?
Рори.
Гледам свој живот, гледам твој живот, гледам његов живот,
гледам мог оца, гледам све друге,
и појма немам како људи заврше тамо где заврше.
- Не знам. - Не мораш да знаш.
- Не знам! - У реду је! Не мораш да знаш.
Времена је на претек, Рори.
Овде се ради о мом животу, јебо те!
- Па шта је са твојим животом? - Није у реду!
Ништа није у реду!
Рори, како би ја требало да се сада осећам?
Како би ја требало да се сада осећам?
Нисам онакав какав сам мислио да јесам, у реду?
Нисам.
И плашим се да никада то нећу ни бити.
Жао ми је.
Све је у реду.
"Није знао зашто је то радио."
Једноставно је желео да осети те речи под својим прстима,
у свом уму.
Прекуцао је сваку реч, баш онако како је била записана на тим страницама.
Није променио ни тачку, ни зарез, нити је исправио грешке у куцању.
Морао је да зна какав је то осећај,
да то дотакне,
"макар само на тренутак."
Рори, можеш ли да додјеш овде?
Шта има?
Хеј. Да ли си добро?
Шта није у реду, душо?
Хеј.
Само ме пољуби.
Хеј, шта је то?
Мој Боже. - Шта?
Шта? - Трудна си?
Не, не, не. Желим да ме саслушаш.
Радила сам нешто на компјутеру данас и ја, овај...
Кунем ти се да раније никада нисам дирала твоје ствари,
али твоја књига је била на екрану
и почела сам да читам прву реченицу, - Не, не, не.
па онда другу, и нисам могла да престанем.
Слушај ме. Ти си оно што си одувек желео да будеш.
Дора, ти не раз...
Зашто си то крио од мене?
Не, нисам крио.
Те приче, оне се толико разликују од свега што си раније писао.
Као да си престао да се кријеш.
Оне су пуније, истинитије, искреније.
Постоје делови у овој књизи за које сам одувек знала да су ту,
али их никада пре нисам видела.
Ја никада... Који делови?
Који делови?
Цео ти.
Цео ти, душо.
Ово мора да буде видјено.
Само ме слушај, важи.
Увек си говорио да је све што желиш да постанеш добар писац.
Са овим, Рори,
ти си велики писац.
Душо,
однеси ово на посао и покажи некоме.
И ако то не желиш да урадиш због себе,
онда, молим те, учини то због мене.
Извините што Вас узнемиравам, Г. Катлер. - Ћао, Рори. Како си данас?
- Добро. - Добро.
Овај. Имате ли минут?
Тренутно сам заузет. Како могу да ти помогнем?
Радим овде више од две године и никада никога нисам ништа замолио.
Имам предосећај да се спремаш да замолиш нешто сада.
Видите, ова новела, овај...
Знам да Вас опседају захтевима и да сте врло заузети,
али само сам хтео да чујем Ваше мишљење.
Био бих Вам захвалан.
Дани су пролазили.
Недеље су се претварале у месеце.
И када је стигла јесен, Рори је скоро заборавио на књигу.
Рори.
Како могу да Вам помогнем, Г. Катлер?
Удји овде на секунд. - Управо вршим обуку...
Аха, аха, знаће он сам да се врати назад. Затвори врата.
Знаш ли шта сам радио синоћ?
На неподношљиво инсистирање Дебре, а сам Бог зна колико сам се бранио,
прочитао сам твоју књигу синоћ.
Заиста?
Да ли си је показао још некоме, било коме изван агенције?
Не, не, само сте је Ви видели.
Мислим, не рачунајући моју жену.
И шта она мисли?
Она је инсистирала да Вам је покажем.
Па, једва чекам да је упознам и захвалим јој се.
Рори, заиста бих желео да репрезентујем тебе
и твој рад.
Написао си
невероватно маштовито дело.
"Није било откровења."
Није било знака од Бога који би га упутио у правом смеру,
као што их је било у свим књигама које је читао док је одрастао.
Све што је требало да уради је да потпише уговор.
"Књига је доживела успех истовремено код читалаца и критике."
Хвала. Ћао.
"Постао је љубимац њујоршког књижевног света."
Добитник овогодишње награде Америчког удружења књижевника,,
Г. Рори Џенсен.
Дижем ову чашу у част нашег сина, писца.
За Рорија. За Рорија.
"Рори Џенсен је направио свој избор."
"А онда је срео старца."
То је, овај, крај првог дела.
Хвала вам.
Хвала Вам што сте дошли.
Хајде, људи. Дајте човеку простора да дише.
То је, ипак, његов тренутак.
Хвала.
Ако желиш да прилегнеш и да се мало одмориш,
знаш где је соба.
Прочитала сам да волите Розе из 2005 .
Не заборави, Клејтоне, 30 минута, значи, немаш времена за предигру.
- Жао ми је. - Све је у реду, читала сам његове књиге.
О...
Па, како сте оно рекли да Вам је име?
Нисам га рекла. Оно је Данијела.
Прелепо име.
Нисте могли да смислите ништа боље од тога?
Па, шта кажеш на ово:
Обезбедили су ми, малу, зелену собу тамо позади.
Тамо има заиста финог вина и сира. И не бих више морао да потписујем књиге,
па бих можда смислио нешто занимљивије да кажем.
Хоћемо ли?
Води ме. - Додји.
- Не зезај. - Морам да одморим свој глас.
Грло ми се суши док читам, а имам још читав један део.
- Не зајебавај ме. - Не зајебавам.
У реду је. Ионако знам све о теби.
Стварно? Баш све?
Баш све.
Шта то знаш?
Знам да мрзиш парадајз.
Знам да је...
"Кинд оф Блуе" Мајлса Дејвиса твоја омиљена џез плоча.
Знам да волиш да гледаш репризе "Кафића у здравље".
И знам да си учио Латински седам година
и да си преписивао на сваком тесту.
Стани мало. Како то знаш?
"Есквајер", сам си то рекао.
Морам да почнем да читам своје интервјуе.
Па...
шта још знаш?
Знам да си са својом женом још од прве године колеџа.
Знам да си био на свакој утакмици Јеникија када играју као домаћини,
и знам да си ти, Клејтоне Хамонде, геније.
- Е. То показује колико знаш. - Шта то значи?
Пропустио сам две утакмице Јеникија прошле сезоне.
Извини.
А моја жена и ја, овај...
Раздвојени смо.
То сам, у ствари, знала, али још носиш бурму.
Аха.
Па, Данијела,
како си вечерас завршила иза сцене?
Апсолвент сам на Колумбији и преклињала сам мог професора за његову карту.
Добила сам Елман стипендију, баш као и ти.
Г. Хамонд, чекају Вас.
Да, Г. Хамонд, чекамо Вас.
Ово је други и последњи одломак вечерас.
"То јесење јутро је било ведро и бистро.
Старац је био одевен исто као и претходног дана."
- Да Вам позовем такси? - Ићи ћу аутобусом, хвала.
Молим.
До Централ парка? Одлично.
Како сте данас?
- Добро. А Ви?
(Тако - тако фра.) - Знате шта мислим? - Наравно.
Коју то књигу читате?
"Питај прашину", од Џона Фантеа.
- Како Вам се чини? Нико не зна за њега.
Ви сте читали Фантеа?
Читао? Познавао сам га.
Познавали сте Џона Фантеа.
Срео сам га у Лос Андјелесу.
Ваљда је то било 1958.
Он би морао да буде неко за кога сви знају.
Аха.
Шта се десило?
Живот.
Па, какав је осећај?
Шта, какав је осећај?
Бити неко кога сви знају?
Знате, ја стварно не размишљам о томе.
Ма хајде.
Не сери матором сероњи.
Добар је осећај, зар не?
Лепо је када твој рад доживи признање, то да.
Овај, сигуран сам да је тако, аха.
Кладим се да сада добијате добра места у ресторанима.
Добијам.
Живот је био љубазан према Вама.
Бог се осмехнуо када сте се родили.
Погледао је доле и рекао, "О, гле, онај ће бити писац.
Његове речи ће бити слављене."
Нисам сигуран да је толико грандиозно. Једноставно сам имао среће.
Написао сам књигу, десило се да се допала људима.
Мислим, не знам како се те ствари дешавају.
Мислим, написао сам две књиге
које никада не би биле објављене да није било ове.
Па, кладим се да ће их сада објавити.
Прочитао сам Вашу књигу.
И свидела ми се много, много.
Хвала Вам. Ценим то.
И сада, за тренутак, опростите матором обожаваоцу.
Само ми удовољите.
Писали сте о Паризу
одмах после рата.
И док сам читао Ваше приче, био сам тамо.
Пробао сам то вино, осетио његов сладак укус.
Ја сам...
водио љубав са том девојком.
Седео сам у кафеу тог јутра
питајући се шта ли ми будућност носи...
или - да ли ми носи било шта.
Чуо сам...
плач тог детета у ноћи.
И осетио сам носталгију...
за својим домом, тамо далеко.
Ви сте прави писац, пријатељу мој.
Хвала Вам.
О, хвала Вам. Заиста то ценим.
Ја... О. Морам да идем. Моја жена...
Знам, знам.
Уметницима је увек непријатно када се разговара о њиховим делима.
Не, не, не. - Питам се да ли бисте учинили
једну ситницу за мене. Наравно.
Да ли бисте потписали
мој примерак књиге. - Свакако.
Имате ли пенкало?
Писац без пенкале.
Па...
Па, данас је дан за читање.
Да.
Па, ја имам пенкалу.
И тако...
Знам једну причу.
Врло добру причу.
Е сад, знам да чујете ово све време, али мислим да ће Вам се ова прича допасти.
Ако бих Вам ја испричао причу и Ви је записали,
па, онда бих, можда
и ја заслужио мало признање?
Па, то онда не би било фер, зар не?
Желим вам пријатан дан.
Прича је о човеку који је написао књигу и онда је изгубио
и о упишаном клинцу који ју је пронашао.
Још увек сте ту?
Да ли желите да чујете моју причу?
Или немате времена?
Па...
Била је 1944, и тај клиња је имао 18 година,
био је војник у војсци, који никада није учествовао у борби.
Послали су га у Париз пред сам крај рата.
И ето ти њега,
глупи клиња са још глупљим осмехом на лицу.
Ето ти њега, у Паризу...
За њега, то је као да је био на другој страни земљине кугле.
Било је смешно како је његова јединица увек добијала најгоре послове.
Већи део времена су повезивали канализацијске цеви,
које су Немци дигли у ваздух за време окупације.
То је био одвратан посао.
Смрад улица.
Недостаје ми Јута.
Па ипак је клиња био срећан,
као свињче у говнима.
Момци из његове јединице, су се углавном разликовали
од свих људи који су живели у његовом комшилуку.
Били су пореклом са свих страна, из малих места за које никада није чуо.
Јадник је вероватно нагазио мину.
Однесимо његово тело у мртвачницу.
То је био једини леш који је видео током свог боравка у Армији.
Био је један тип у јединици који се много разликовао од њега,
интелектуалац, прави књишки мољац,
и временом, он је постао клињин најбољи пријатељ.
Позајмио му је неке књиге да чита,
прве књиге које је клиња икада прочитао.
По први пут
свет му је изгледао много већи од онога у коме се родио.
И желео је још више.
И желео је да постане нешто више.
Писац. - Да,
али није имао појма шта та реч стварно значи.
И сигурно није имао представу како да то оствари.
Одрастао си у Филаделфији?
Одрастао сам тамо, али сам родјен у Лондону.
Лондону?
Шта је управо рекла?
Шта је то рекла Мој Француски је мало слаб,
али сам прилично сигуран да је рекла да те воли.
- Иди и разговарај са њом. - Не.
Иди. - То није смешно.
Разговарај са њом.
Хајде, ако ти нећеш, ја ћу.
Касније је сазнао да је оно што је она заиста рекла било:
"Платите ваш рачун и губите се одавде."
Али ко је он да доводи судбину у питање?
Научио је само једну француску реч.
"Оуи."
И она је знала само једну енглеску.
"Yес."
Била је то савршена веза.
(По цео дан једем) сладолед?
Шта?
- Хладно ми је у глави.
Хладно ти је у глави? - Јесте, боли.
Уради ово. Узмеш прст, ево овако.
Ставиш га под језик. То је мали трик. Учиниће да бол престане, добро?
Неће да престане. - Сачекај секунд, добро?
Сада?
престало је.
Рекао сам ти.
Добро, још једном.
Шта се десило?
Био је демобилисан.
Али, оно што му је некада представљало читав свет, сада је изгледало тако...
ситно.
Ништа се није променило од његовог одласка.
Осим њега.
Он се променио.
И - по први пут у свом животу,
пробао је да пише.
Пробао је да пише о Паризу,
о ономе што је видео
и како се осећао.
Али му речи, једноставно, нису долазиле.
Знао је какав живот жели.
Знао је шта мора да учини да би дошао до њега.
Младић је започео приправнички стаж као писац.
Добио је посао новинара у малом енглеском недељнику.
Било је много људи који су бринули за своје земљаке,
и који би запослили било кога ко уме да састави две речи.
То је било добро место за учење.
Две недеље касније, оженио је Силију.
2 килограма и 850 грама, а очи на мајку.
То је био његов тренутак,
мада тога тада није био свестан.
Можда нико није.
Много је плакала.
Понекад, није могао да размишља, а камоли да пише.
Господине?
Била је болесна.
Ваша жена?
Моја ћерка.
Није могао ништа да уради.
Силија више никада није била иста.
А ни он није био исти,
мада је покушавао да се претвара.
Вратићу се касније.
Силија?
Рекла је да иде кући, код своје мајке, на село.
Потребно јој је време да размисли.
Потребно јој је да се одвоји.
Није се сећао да је спавао или јео.
Речи су просто извирале из њега.
Попут бујице којом није могао да влада,
нити да се запита одакле потиче.
Речи су добијале облик, облик је прерастао у целину,
и после две недеље, било је завршено.
И онда?
Онда је заспао.
Али није сањао.
Када се пробудио, очистио је стан и кренуо да пронадје своју жену.
Изгледала му је као дете,
док је седела у соби у којој је одрасла.
Преклињала га је да се врати у Париз без ње.
Само иди. Иди.
Неколико недеља касније, коначно се вратила кући.
Био је захвалан што је ту.
Хвала ти.
Само је желео да је загрли,
да је поново види насмејану.
Ти си, овај...? Прочитала си моју причу?
Не, још нисам спремна.
Рекла је да жели да почне живот из почетка.
Па, то је у реду.
Рекла је то, као да је то најједноставнија ствар на свету.
То је у овом одељку.
Не.
Не схватам, био је код мене у возу, све време.
- Шта? Био је код мене у возу.
Али у другом коферу?
Није требало ништа да значи,
али писање те приче га је некако спасило.
Како то није могла да разуме?
Годинама није могао себи да опрости што су му те глупе речи биле важне.
Знаш шта?
Ниси је само ти изгубила.
Оставила је нешто. Слушајте ме.
Неко време, покушавали су да закрпе рупе,
али прошлост се не може избрисати,
без обзира колико то желите.
И по први пут, младић је почео да осећа носталгију за домом.
Ускоро је носталгија постала толико јака да је...
Да је отишао.
Никада се није вратио у Париз.
Никад више није видео Силију.
Али од тренутка када је изгубио те странице...
није више био у стању да пронадје ниједну реч...
која би му изгледала употребљиво.
Можда се плашио да поново зарони толико дубоко.
Можда је само остао без инспирације. У сваком случају, престао је да покушава.
И после неког времена...
нашао је мали град на северу, скрасио се тамо.
Нашао некакав мир.
Како сте се тада осећали?
Чекај.
Није још готово.
Овде ствари постају изузетно занимљиве.
Дуго времена пошто је све ово избледело у прошлости,
младић, који је сада био старац,
залутао је пред књижару.
Књижар му је рекао да је аутор ове приче, нови, млади глас
који има нешто ново да каже.
Отворио сам књигу и почео да читам.
Твоју књигу.
А наратор је стајао изнад колевке.
Његово дете је умирало,
а он ништа није могао да уради.
Видите...
Ја...
То је неспоразум, ја...
Не, не, пријатељу мој,
није то неспоразум, не. - Нашао сам...
Не можеш да се извучеш из овога.
То су моје речи,
моје приче.
И шта значи то, до курца, "Сузе на прозору"?
Не знам како си то учинио.
Да будем сурово искрен, није ме ни брига.
Само сам сматрао да би требало да знаш причу...
из које су настале ове приче, ако те неко буде питао.
Можда сада имаш материјал за нову књигу.
"И седео је тако, на клупи,, несвестан света око себе,"
или времена које пролази.
После неколико сати, сунце је коначно зашло,
Рори Џенсен је полако устао,
" и пронашао пут до своје куће."
Хвала вам.
Ако желите да сазнате остатак приче,
мораћете да купите књигу.
У Вашем делу, као да оклевате да дате неки став о моралу својих ликова.
- Да ли имате нешто да кажете о томе? - Да, ја оклевам.
Оно што је лепо у уметности и код уметника...
јесте да ми смемо да постављамо питања...
чак и онда када не знамо одговор.
Извините ме на тренутак.
Опростите, господјице,
да ли бих прво могао да видим неку легитимацију?
- Деловало је као да се давиш. - Не, не. Био сам у свом елементу.
Да се изгубимо одавде?
Па, овај, требало би да будем тамо, да се шетам около, сликам,
и осмехујем. Да обезбедим сав тај новац, у овим тешким временима.
- Каква штета. - Добро, важи, наговорила си ме.
- Океј, већ сам се уплашила да одустајеш. - Попиј наискап.
Желим да видим где пишеш.
Уверавам те, није баш толико узбудљиво.
Зашто не дозволиш да ја о томе судим?
О.
Ово место, то је, овај...
Празно. Ех.
Празно, аха.
Некако је баш онако како сам замишљала.
Стварно? Значи, замишљала си ме како живим у стану 8 месеци,
и да сам тек отворио кутије?
Врло је елегантно, Г. Хамонд.
- Могу ли да узмем Вашу јакну? - Да.
Видиш, рекао сам ти да није толико узбудљиво.
Ти ме то зезаш?
Могла бих да напишем целу своју дисертацију само о погледу одавде.
Ту је погодио Бејб Рут.
На жалост, то је било када је био у проклетим Ред Соксима,
али шта се ту може? Ех.
Имам флашу Бордоа доле
која је као створена за овакве прилике.
Знаш, то звучи добро.
Додји. - Можемо ли да пијемо овде?
- Шта, за мојим столом? - Аха. Можемо ли?
Можемо све што пожелиш.
Ми смо одрасли.
Онда донеси вино.
Твоје вино. - Хвала ти.
Па, чему ћемо да наздравимо?
Твојој новој књизи, наравно.
- Како би било да наздравимо...? - Твојој књизи.
- Хоћеш ли ми рећи нешто?
Шта се десило?
Шта се десило са Роријем пошто га је старац нашао?
Да ли би ми рекла нешто?
Ако могу.
Зашто би једна прелепа, интелигентна девојка као што си ти
желела да постане нешто тако блесаво, као што је писац?
Ха. Блесаво?
Зар не знаш да речи све упропасте?
Нисам ти поверовала ни на тренутак. Ти волиш речи.
Млада сам, размажена, нестрпљива и Американка. Удовољи ми.
Молим те? Молим те са шлагом?
Затвори очи.
И тако, као и у свим великим клишеима у историји цивилизације,
Рори Џенсен је одлучио да је једино решење...
да се напије.
И тако се он напио, док није почео да урла,
и док није скупио храброст.
А онда је почео да размишља.
Допустио је себи да поразмисли о целој ситуацији.
Можда по први пут у свом животу.
И дошао је до закључка,
или, много прикладније, сетио се тог мита
за који је чуо пуно пута раније,
да ће те истина ослободити.
Хеј. Чик погоди, причала сам са агентом за некретнине,
и рекла је да се можемо преселити већ шестог.
Зар то није сјајно?
Морамо да купимо неке тепихе и ствари...
Зашто ме волиш?
- Дора? - Да ли си пијан?
Морам да знам зашто ме волиш.
У реду.
Волим те зато што имаш лепе очи.
Волим те зато што си стално озбиљан,
али дубоко, дубоко унутра, ти си потпуно откачен.
Једноставно те волим.
Рори, шта се дешава?
Стварно мислиш да имам лепе очи?
Да, мислим да су твоје очи лепе.
Оне нису моје.
У реду.
Ја сам лажов.
Ја не...
Шта то сада радиш?
Шта није у реду?
Ја нисам написао књигу.
Шта то...?
Књига, украо сам је
Пронашао сам је.
Нисам баш ништа изменио. Мислим, ја...
Нисам знао коме сам је украо...
Али сам знао да није моја.
Сада сам врло збуњена.
Значи, ти ниси...? Ти...? Ти ниси написао књигу?
Ништа од тога није моје, ни једна једина реч.
Не знам шта се дешава.
Била је овде и ја...
Ваљда сам очајнички желео
да је то изашло из мене...
а онда тај поглед, начин на који си ме гледала
када си помислила да је моја...
И за тренутак сам себе убедио да сам је написао.
Да ли можеш да поверујеш у то?
Никада не бих могао да напишем нешто толико добро. Ја то знам.
- Добро, па онда... - Ти... мислим, сама си рекла...
Шта... Шта сам рекла?
- Није важно. - Шта? Шта сам рекла?
Требало је да знаш. Знала си, је л' тако? Знала си...
Како то мислиш? - Знала си док си их читала
да то нису моје речи. - Ја сам знала?
Ти ме тако добро познајеш.
Истраживао си у Паризу.
Управо смо се вратили са меденог месеца.
Аха, али морала си да знаш.
Како то мислиш? Веровала сам ти.
Не, желела си да верујеш. - Ја знам, веровала сам ти!
- То си желела... - Веровала сам ти, јебо те!
Дора?
Не дирај то.
Лагао си ме.
Када си...
Док си читао те речи, док си их копирао,
да ли си икада застао да размислиш о нама?
Да ли си помислио шта ће то урадити нама?
Теби?
Да ли ти је то бар прошло кроз главу?
Не могу сада да будем овде.
Жао ми је, не могу да будем овде.
Стварно си зајебао ствар.
Мислим да морамо да размислимо о овоме.
Шта то значи?
Мораш да идеш на представљање књиге у недељу.
Немам ја шта да представљам, неки старац има.
У вези твоје друге књиге, да ли си бар њу написао?
Наравно да сам је ја написао. Али ја ово нисам планирао.
То није нешто што сам планирао.
Али једини разлог што било ко чита моја дела је ова књига.
Ти то не желиш.
Све што кажеш да желиш, ти то не желиш.
Само скини моје име са књиге.
И шта онда мислиш да ће се десити?
Да ли мислиш да ће ти они све опростити?
Медији? Штампа? Разапеће те.
А моја гузица ће бити тамо, поред твоје.
Ако желиш да платиш том човеку од твог аванса,
то би било поштено.
Желиш да му даш део од филмских права, лепо.
Да ли хоћеш да му купиш кућу, кола, брод, јебо те?
Али немој да се зајебеш, до краја живота...
због једне глупе грешке. И немој да зајебеш мене!
Веруј ми, ово није први пут да неки писац уради нешто овако.
Не чини то.
Можда ми сада не верујеш...
али захваљиваћеш ми касније.
Моја књига, она коју продајемо...
да ли је добра колико и ова књига?
Реци ми истину Џо.
Хвала ти.
Требало би да одемо на вечеру са твојим родитељима, вечерас.
Стварно нисам расположен за то.
Фино, назваћу твоју мајку.
Када ће ово све да се заврши, Рори?
Шта ти хоћеш од мене?
Да ли ти мислиш да си једина особа на свету која је погрешила?
Да ли ћеш дозволити да те то уништи?
Да уништи нас?
Шта ако добијемо бебу?
Одувек смо то желели. Одувек смо желели породицу.
Мислим да ћу да пукнем.
Пући ћу на пола. Пући ћу на пола.
- Нећеш да пукнеш. - Нећеш да пукнеш.
Нећу ти то допустити.
Можемо ли да покушамо да оставимо ово иза нас?
Погледај ме. Можемо ли?
Како сте данас?
Која је то биљка?
Плецтрантхус.
Шведски бршљан.
Лепа је.
Дошао си чак овамо да ми сереш о биљкама?
Не, нисам.
Па, ако си дошао да се увериш да нећу да те оцинкарим...
можеш да се опустиш и вратиш се кући свом бајном, сјајном животу.
Желим да исправим ово.
Нема шта да се исправи.
Иди и живи живот који си себи створио.
Ако нисте ништа желели, зашто сте ме нашли и контактирали?
Нисте само хтели да ме мучите.
Ви чак и не знате ко сам ја.
Не знате како, не знате зашто.
Ја сам само...
мислио да би требало да знаш, то је све.
Да ли си заиста помислио да можеш да украдеш део мог живота?
Било чијег живота?
Да га учиниш својим
и да очекујеш да не постоји рачун који мора да се плати?
Не. Зар не схватате? Зато сам дошао овамо.
Враћај то у свој џеп да те не бих убио од батина.
Ово није исплата. Ово је све што сада имам,
али све је Ваше. Скинућу своје име са корица.
Рећи ћу свима истину.
Онда си још већа будала него што сам мислио.
О чему се онда овде ради? - О чему се ради?
Ради се о мом животу.
Ради се о мојој жени, о мом детету.
Ради се о радости и болу који су дали живот тим речима.
Ако преузмеш те речи, преузео си и бол.
Е сад, зашто не би купио биљку тим новцем?
Држи, један Плецтрантхус, пошто ти се толико свидјају.
Узми своју биљку и новац и губи се одавде. Губи се. Хајде.
Хеј, хтео сам да исправим ствари.
Не можеш само да исправиш ствари.
Ствари су само ствари.
Разумеш ли? Без обзира колико покушаваш и правиш мученика од себе.
Морам да радим. Ово место не брине само о себи.
Господине, господине. Молим Вас. Господине.
Молим Вас.
Видео сам је још једном.
Заиста?
У Џерсију... Кренуо сам на посао.
Током свих тих година,
мислио сам на њу сваки дан.
Сломљен због онога што сам јој учинио.
Кад одједном, била је ту.
Изгледала је срећно.
Па, лагао бих те ако бих ти рекао да ми то сазнање није нанело бол.
Али, на неки начин, ипомогло ми је.
Помогло ми је да преокренем ствари.
Да наставим даље а да се не осврћем све време.
Мислиш да сам упропастио свој живот зато што више нисам писао.
Само зато што сам изгубио књигу са причама. - Не, ја само...
Боже, морали сте још пуно тога да учините.
Учинио сам довољно. Веруј ми.
Урадио сам све што сам могао, најбоље што сам могао. Не може се више...
тражити од некога. Не,
моја трагедија је у томе што сам волео речи више од жене
која ме је инспирисала да их напишем. Ех.
Желиш да урадиш нешто за мене? - Било шта.
Иди и не осврћи се.
Сви ми правимо своје изборе у животу.
Тешко је живети са њима.
А не постоји нико ко ти у томе може помоћи.
Хајде.
Господине?
Заиста волим Вашу књигу.
Сви ми правимо своје изборе у животу.
Тешко је живети са њима.
Коначно је Рори Џенсен знао шта мора да учини
да би живео са својим.
"Сузе на прозору"
од Рори Џенсена.
А старац?
Неколико недеља пошто га је Рори посетио,
старац је преминуо.
И тајна је умрла са њим.
Све што је морао да учини, све што је могао да изгуби, он је запечатио.
Чинило се као да закључавањем тајни једног човека заувек,
он открива
још страшнију и мрачнију тајну унутар себе.
И то је то. Крај.
Пуф.
Нема поуке, нема заслужене казне, нема никаквих невероватних сазнања,
осим оног да један човек може, пошто је направио ужасну грешку у животу,
да настави да живи, и да, можда, чак живи лепо.
Сви морају да спавају ноћу.
Шта се заиста догодило, Клеј, пошто је он све то рекао себи?
Управо сам ти рекао. - Не, реци ми истину.
Наставио је. Живи, пише, најбоље што зна,
врло је успешан.
Сереш.
- Не питам те о књизи. Само избегаваш. Реци ми истину.
Чега се то плашиш, Клеј?
Види, зашто ти мени не кажеш?
- Шта? - Хоћу да знам шта ти мислиш.
Тако си паметна, успела си да додјеш овде, да ме натераш да причам.
Правиш се важна, врцкаш гузом около,
цитираш Шекспира, трепћеш трепавицама.
Зашто ти мени не кажеш? Хоћу да знам шта ти мислиш.
Шта се десило са њима?
- Ја... - Не, не, не.
Реци ми шта се десило са Роријем и Дором или се губи одавде.
Он је сјебан.
Настави.
Можда може да заборави, можда може да пише, да ствара,
али то није битно, зато што он никада неће веровати у то.
Украо је себи прилику да то открије.
Није лоше.
Или можда може да пише, мада је успео да завара само мали број људи.
Још и боље.
Можда му се брак распада јер када год се он и његова жена погледају,
суочавају се са истином.
Можда када се појављује у јавности,
може да носи ту маску самопоуздања и префињености,
али када се врати кући касно ноћу, не може да спава,
јер кад год склопи очи пред њим се појави лице старца.
Можда
види сопствено лице,
а старац је само прича коју је измислио.
Или се можда надје у дивном стану у Њу Јорку
са погледом на парк, са девојком која је много младја од њега,
и прича јој нешто за шта он зна да су досадне старе приче.
Јер из неког разлога она верује да он има нешто да јој да.
Врло си талентована, Данијела.
Али у неком тренутку, мораћеш да изабереш измедју стварности и маште.
То двоје су врло близу, али се никада не додирну.
То су две врло, врло различите ствари.
Шта?
Шта није у реду?
Не желиш ме? - Не, не, не.
Види, није као да ћеш да ме исквариш.
Ја ово желим. Желим те.
Ја, овај...
Требало би да одеш.
Да ли то стварно желиш...
Клеј?
Шта ти стварно желиш?
Жао ми је.
ПРЕВЕО: ГРЕНТ ПОП
Преузето са www.титлови.цом