Планините оживяват
от звука на музиката,
от песни що са пели
хилядолетия цели.
Планините ме изпълват
със звука на музиката,
а сърцето пърха, за да пее
песента, що от тях се лее.
Сърцето ми ще полети - сякаш птица лекокрила,
хвръкнала, за да открие в планината ни закрила…
да въздъхне като звън камбанен,
понесен от ветрец уханен,
да се смее като
лъкатушещ ручей,
да пее нощем като чучулига,
която сбира своите дечурлига.
При планините се отбивам,
когато самотно е моето сърце,
за да чуя
същото като преди.
Благословено ще е сърцето ми
със звука на музиката
и ще пея аз
отново…
ЗВУКЪТ НА МУЗИКАТА
Участват: ДЖУЛИ АНДРЮС, КРИСТОФЪР ПЛЪМЪР
РИЧАРД ХЕЙДЪН
ПЕГИ УД, АНА ЛИЙ, ПОРТИЯ НЕЛСЪН, БЕН РАЙТ, ДАНИЕЛ ТРУИТ и други.
ЕЛИНОР ПАРКЪР в ролята на Баронесата
Музика: РИЧАРД РОДЖЪРС По текст на ОСКАР ХАМЪРСТЕЙН
оператор ТЕД МАККОРД
сценарист ЪРНЕСТ ЛЕМАН
режисьор РОБЪРТ УАЙЗ
Залцбург, Австрия - последните златни дни на 30-те години на ХХ в.
Пресвета майко! - Да, сестра Бърнис?
Никъде не я открих. - Мария ли?
Пак я няма в манастира.
Ще трябва да й вържем чан.
Провери ли в обора? Знаеш, че обича животните.
Проверих всички обичайни места.
Когато става дума за Мария,
проверявай необичайните места.
Поредното й нарушение доказва,
че мястото й не е тук.
Винаги оставям място за съмнение, сестра Берта.
И вълната на черната овца топли.
Не говорим за овце, а за бъдещи монахини, сестро Маргарита.
Мария е крайно неподходяща… - Чеда, чеда!
Обсъждаме качествата на някои послушнички.
Сестрите изразиха
противоположни гледни точки.
Кажете, сестра Катерина, вие какво мислите за Мария?
Прекрасно момиче… понякога.
Сестра Агата? - Лесно е да харесваш Мария…
освен когато е трудно.
Сестра София? - Много я обичам,
но тя все не прави каквото трябва. - Точно това казвам и аз.
По дървета се катери - коленете ще обели.
На път за църквата танцува, дървета и цветя целува.
А под касинката й черна веднъж къдрици буйни мернах.
Дори я чух да пее в манастира.
Пристига късно за молитва. - Но се разкайва от сърце.
За всичко вечно закъснява. - Ала на масата навреме сяда!
Противно ми е да го кажа, но твърдо аз съм убедена.
Не за монахиня е родена.
Ще се застъпя аз за нея! - Моля, сестрице Маргарита.
Тя ме кара да се смея.
Как да разрешим проблем като Мария?
Как да уловиме облак, да го спрем?
Как дума да намерим точна за Мария? - Развей прах!
Своенравна. - Шегаджийка.
Има тя още какво да научи,
но не бива никой да я мъчи.
Но как да й внушим смирение?
Сърцето й е пълно с въодушевление.
Как да разрешим проблем като Мария?
Как да затворим слънчев лъч в кутия?
Изпълнена съм със смущение и безкрайно удивление.
Туй сама не проумявам.
Тя е твърде непреклонна. - Разсеяна и безотговорна.
Очарователна! - Вироглава!
Но не и празноглава.
Такава глъчка вдига, че петел не смей да кукурига.
Всеки би могла да опитоми.
Животът му да промени… и омразата да отлети.
Тя е опасна. - И прекрасна.
Сладкогласна.
Как да разрешим проблем като Мария?
Как да уловиме облак, да го спрем?
Как дума да намерим точна за Мария? - Развей прах!
Своенравна. - Шегаджийка.
Има тя още какво да научи,
но не бива никой да я мъчи.
Но как да й внушим смирение?
Сърцето й е пълно с въодушевление.
Как да разрешим проблем като Мария?
Как да затворим
слънчев лъч в кутия?
Вече можеш да влезеш, Мария.
Ела, дете мое.
Седни.
Пресвета майко, съжалявам, но просто не се сдържах.
Вратата беше отворена и планината ме зовеше.
Не те повиках за това. - Моля ви, нека да поискам прошка!
Щом настояваш. - Да.
Та значи небето беше синьо и всичко ухаеше и аз просто
трябваше да бъда част от планината, а тя ме зовеше…
Ами ако беше се мръкнало и се изгубиш?
Не мога да се изгубя в планината. Тук съм израснала.
Именно тя ме доведе при вас.
Като малка се покатервах на дърво, гледах как сестрите работят
в градините и пеят на път за литургия.
Което ми напомни за друго прегрешение -
пях в планината без позволение.
Само в манастира има правила за пеенето на послушничките.
Където и да съм, все пея. И все казвам каквото си мисля.
Това дори е още по-лошо. - Хората наричат това "честност".
Ужасно е, Майко.
Сестра Берта ме кара да целувам пода след всеки наш спор.
Е, аз започнах да го целувам още щом я видя, за да пестя време.
Мария, когато навремето си мечтаела да си при нас,
това не означава, че си била подготвена за живота ни тук.
Но, Майко, аз се моля и се старая.
И кой е най-важният урок, който усвои тук, дете мое?
Да разбера волята Божия… От все сърце.
Мария, божията воля е да ни напуснеш за известно време.
Да напусна? - За малко.
Моля ви, не ме гонете!
Тук е моят дом, моето семейство, моят живот…
Подготвена ли си обаче за него? - Да!
Ако прекараш известно време навън, ще разбереш какво се очаква от теб.
И дали си способна да оправдаеш тези очаквания.
Аз го знам и мога! Честна дума!
Мария!
Добре, Майко.
Щом е такава волята Му…
Едно семейство до Залцбург има нужда от гувернантка до септември.
До септември! - Ще се грижиш за 7 деца.
Седем деца? - Ти обичаш децата.
Да, ама седем…
Ще съобщя на капитан Фон Трап, че пристигаш утре.
Капитан? - От Имперската флота, в оставка.
Свестен човек.
Жена му е починала преди няколко години.
Доколкото знам, гувернантките все го напускат.
Защо, Пресвета майко?
Всичко с времето си, дете.
Когато Той затваря врата, някъде се открехва прозорец.
Денят ми какъв ли ще бъде?
Животът ми как ли ще тръгне?
Какво ли е там по широкия свят?
Би трябвало аз да ликувам.
Но ето - седя и тъгувам.
За приключения мечтаех,
смели планове чертаех.
Защо се изплаших тогава?
Капитан и седем дечица… Какво толкоз страшно?
Да се тревожа аз не бива, досущ като кошута дива.
Иначе ще се обърна и в манастира ще се върна.
Ще им покажа, че съм строга, ще се старая и ще мога.
Светът е мой, дечица мили,
аз имам вяра в своите сили!
Ще видят, че съм достойна и винаги спокойна.
В таз битка ще съм равностойна.
Нека видим техните проблеми,
имам аз за тях мехлеми.
Сигурно ще ме изпитват, но не ще ме и подритват.
И съмненията ще литнат.
С тях ще съм добра и мила, с усмивки много бих ги дарила,
за да са дни благословени и от радост вдъхновени.
С всяка стъпка, дето ще направя, злото ще изгоня и поправя.
Светът е мой, дечица мили!
Имам вяра в своите сили!
Само да се съгласят и да ми се доверят.
Вярвам в слънцето,
в дъжда,
че есента ще бъде пак при нас.
Светът е цветен и прекрасен, с туй всеки е съгласен.
Важни са не власт
и пари,
а любов в душите да цари.
Искам да се будя щастлива
и с усмивка приветлива.
Имам толкоз много вяра…
Господ да ми е на помощ.
Светът е мой, дечица мили! Имам вяра в своите сили!
Само да се съгласят и да ми се доверят.
Здравейте. Ето ме и мен.
Новата гувернантка, капитане.
Аз съм икономът, фройлайн.
Много ми е приятно.
Изчакайте тук, ако обичате.
За в бъдеще помнете, че в някои стаи не се влиза.
Да, капитане.
Защо ме гледате така?
Не приличате на морски капитан.
А вие не приличате на гувернантка. Завъртете се.
Какво? - Обърнете се!
Свалете шапката.
От роклята е. Сложете си друга преди срещата с децата.
Нямам. Преди да влезем в манастира, подаряваме дрехите си на бедните.
А тези? - Бедните не ги искаха.
Щях да си ушия нова рокля, но нямах време.
Ще се погрижа да ви дадат плат. Още днес.
А сега, фройлайн… - Мария.
Не знам какво ви е казала игумен… - Почти нищо.
Вие сте 12-ата гувернантка, откак почина майка им.
Дано да сте по-издръжлива от последната.
Тя остана само два часа.
Какъв е проблемът с децата, сър?
Проблемът не е в тях, а в гувернантките.
Не бяха в състояние да поддържат дисциплина.
Помнете това, фройлайн. - Да, сър.
Сутрин ще провеждате занятия. Няма да допусна да пропилеят ваканцията.
Следобед ще маршируват и ще дишат дълбоко.
Лягане точно навреме. - А кога ще играят?
Ще имате грижата да се държат стегнато и възпитано.
Поемате командването. - Тъй вярно!
Това е новата ви гувернантка, фройлайн Мария.
Щом си чуете сигнала, крачка напред и си казвате името.
А вие запомнете сигналите им.
Лизел. - Фридрих.
Луиза. - Курт.
Бригита. - Марта.
И Гретел.
Да видим внимателно ли сте слушали.
Не ми трябва свирка, преподобни капитане. Ще ги викам по име.
Къщата е голяма, паркът е огромен и не желая да се крещи.
Научете се да я използвате. Децата ще ви помогнат.
А когато ми трябвате, ще чуете ето това.
Ще извинявате, но никога няма да се отзова на свирка.
Те са за кучета и котки, а не за деца и категорично не за мен.
Толкова е унизително!
Имахте ли си подобни неприятности в манастира?
Много по-големи, сър!
Не разбрах какъв е вашият сигнал.
Викайте ми "капитане".
Свободно!
Бихте ли ми казали отново имената и възрастта си?
Лизел. Аз съм на 16 и не ми трябва гувернантка.
Тогава ще бъдем приятелки.
Фридрих, на 14 години. И съм невъзможен.
Така ли? Кой ти каза?
Фройлайн Жозефина, бивша гувернантка.
Аз съм Бригита.
Не ми каза годините си… Луиза.
Аз съм Бригита. Тя е Луиза, на 13, а вие сте умна.
Аз съм на 10 и не съм виждала по-грозна рокля от вашата.
Бригита, така не се говори! - Защо? Нали е грозна?
Разбира се, но на фройлайн Хелга беше по-грозна.
Аз съм Курт, на 11 години и съм непоправим.
Поздравления! - Какво значи непоправим?
Че искаш да се отнасят с теб като с момче.
Аз съм Марта, във вторник ставам на 7 и искам розово чадърче.
И моят любим цвят е розовият.
А ти си Гретел. И си на 5 години?
Та ти си вече същинска дама!
А сега ще споделя една тайна. Никога не съм била гувернантка.
И не знаете как се гувернанства? - Нищичко. Трябва да ми помагате.
Като начало кажете на татко да си гледа работата…
Закъснявайте за вечеря. - Сърбайте си супата.
А по време на десерта си издухвайте носа.
Не им вярвайте, фройлайн Мария.
Защо? - Защото ми харесвате.
Хайде, деца, навън за разходка! Баща ви нареди. Бързо, бързо!
Аз съм икономката фрау Шмит. - Приятно ми е.
Елате да ви покажа стаята.
Горкичките…
Провървя ви. Фройлайн Хелга получи змия.
Добър вечер.
Добър вечер, деца. - Добър вечер, фройлайн Мария.
Очарователен ритуал. В манастира ли го усвоихте?
Не… ревматизъм.
Извинете, не забравихме ли да благодарим на Бога?
Благодарим ти, Господи, за хляба си насъщен. Амин.
Амин.
Искам да благодаря на всички за ценния подарък днес следобед.
Какъв подарък?
Тайна, капитане, между мен и децата.
В такъв случай я запазете и ни оставете да се храним.
Като сте знаели колко съм била притеснена сред непознати,
и колко важно е било да се почувствам добре дошла,
благодаря, че направихте първите ми минути тук щастливи…
и приятни.
Какво има, Марта? - Нищо.
Фройлайн, при всяко хранене ли ще ни въвеждате в чудния свят
на лошото храносмилане, или само по време на вечеря?
Нищо им няма, капитане, просто са щастливи.
Добър вечер, Ролф. - Добър вечер, Франц.
Всичко ли е наред? - Да.
Добре. - Нещо… ново?
Може би. Тук ли е капитанът? - Вечеря.
С цялото семейство? Предайте му тази телеграма.
Разбира се.
Телеграма, сър.
Кой я донесе? - Онзи младеж Ролф, естествено.
Татко, би ли ме извинил?
Деца, утре рано заминавам за Виена.
Пак ли, татко!
Този път за колко време? - Не знам, Гретел.
Пак на гости при баронеса Шрьодер? - Не се бъркай!
Всъщност да, Луиза.
Защо не сме я видели още? - За какво й е да те гледа?
Този път ще я видите. Ще я доведа на гости.
Чудесно! - И чичо Макс.
Чичо Макс!
Ролф.
О, Ролф!
Не, Лизел, не бива. - Защо, глупчо?
Не знам. Просто… - Нали затова ме чакаше тук?
Разбира се. Толкова ми липсваше. - Наистина? Колко?
Толкова, че за малко да ти пратя телеграма, само за да ти я донеса.
Колко мило! Ами направи го - сега. - Но нали съм тук?
Моля те, изпрати ми телеграма. Аз ще я започна. "Скъпа Лизел… "
"Скъпа Лизел, искам да знаеш какво чувствам към теб. Точка.
За жалост телеграмата вече е много скъпа. Искрено твой Ролф. "
Искрено? - Сърдечно.
Сърдечно? - С много обич?
Да чакам ли отговор?
"Скъпи Ролф. Точка.
Не слагай точка. Твоя Лизел".
Яд ме е, че все трябва да чакаме някой да телеграфира на татко.
Кога ще те видя пак?
Ами…
Бих могъл да дойда погрешка с телеграма за полковник Шнайдер.
Пристигна от Берлин и отседна… О! Никой не бива да знае, че е тук.
Не казвай и на баща си. - Защо?
Ами баща ти е такъв… австриец. - Всички сме австрийци.
Според някои трябва да сме немци и ги е яд на другите.
Готвят се да…
Дано баща ти си няма неприятности.
Не се тревожи, той е флотски герой. Има орден от императора.
Знам. Не се тревожа за него, а за дъщеря му.
За мен? Защо? - Защото си…
Какво? - Такова дете!
Вече съм на 16. Не съм дете.
Ти, чакай момиче, на сцената празна
на съдбата светлините.
Животът, момиче, е страница празна.
Ще я запълнят бъднините.
Бъднините…
Ти си на 16, почти на 17.
Време е да се замислиш.
Внимавай, пази се, добре замисли се,
че си на ръба на живота.
Вече си на 16, почти на 17,
мъжете реда си ще чакат
да те ухажват, да те извеждат,
да те отрупват с внимание.
А ти си тъй стеснителна,
неподготвена, смутителна.
Този свят е на мъжете.
Дано не те е страх, защото теб избрах.
Трябва ти някой по-стар, с късмет.
Съвети да ти дава безчет.
Аз съм на 17, почти 18.
Малката, ще се грижа за теб!
Аз съм на 16, почти 17.
И за теб ще се погрижа.
Все някак ще се справя
и в живота път ще си проправя.
Аз съм на 16, почти 17.
Знам, че съм като дете наивна,
малко палава и импулсивна.
Ще ми трябва мъж,
опитен и зрял,
да ме обича и зачита,
но не стар и пощурял.
Знам, че съм като дете наивна,
малко палава и импулсивна.
Ти си на 17, почти 18,
по теб се увличам и те обичам.
Влез!
Фрау Шмит?
За новите ви рокли, фройлайн Мария.
Капитанът ги изпрати от града. - Колко са хубави!
Това ще са най-красивите ми дрехи.
Ако помоля капитана, ще ми даде ли още плат?
Че колко рокли й трябват на една гувернантка?
Не за мен, за децата. Искам да им ушия дрехи за игра.
Децата на Фон Трап не играят. Те маршируват.
Не вярвам да одобрявате това.
Откакто почина горката му съпруга, той се държи, сякаш е на кораба.
Свирки, заповеди… Няма вече музика, смях.
Нищо, което да му напомня за нея. Дори децата.
Но това е неправилно! - Да…
Харесва ли ви стаята? Ще сменим завесите.
Тези са си много хубави. - Вече са поръчани нови.
Не ми трябват. - Лека нощ.
Ако утре помоля за плата… - Той заминава рано сутринта.
За колко време? - Не се знае.
Последния път стоя цял месец.
Не бива да го казвам, защото не ви познавам,
но капитанът смята да се ожени за баронесата преди края на лятото.
Но това е чудесно! Децата отново ще си имат майка.
Ами… да. Лека нощ.
Лека нощ.
Отче наш, сега знам защо ме изпрати тук -
да подготвя децата за нова майка.
Нека това семейство бъде щастливо.
Благослови капитана, Лизел, Фридрих, Луиза, Бригита,
Марта, малката Гретел и… как се казваше другото момче?
Благослови и него.
Също игуменката, сестра Маргарита и всички в манастира.
А сега, Господи, относно Лизел…
Нека разбере, че съм нейна приятелка и сподели с мен
какви ги е натворила. - Ще ме обадиш ли?
Помогни ми да я разбера, за да я направлявам. Амин.
Разхождах се навън, а някой заключил външната врата по-рано.
Не исках да будя никого и като видях отворения ви прозорец…
Нали няма да кажете на татко?
Как успя да се покатериш? - Както винаги,
когато погаждаме номера на гувернантките.
Луиза го прави дори с буркан паяци в ръка.
Паяци?!
Лизел, сама ли се разхождаше?
Ако изперем роклята ти сега, утре никой няма да забележи.
Облечи това.
Свали си роклята и я накисни във ваната.
После ела да си поговорим.
Днес ви казах, че не ми трябва гувернантка.
Но може да греша.
Гретел! Страх ли те е от гръмотевиците?
Искаш ли при мен? Добре, остани.
Къде са другите? - Спят. Те не се боят.
Така ли? Виж.
Хайде, всички до един в леглото.
Наистина ли? - Само за днес.
А сега да изчакаме момчетата. - Няма да дойдат. Те са храбри.
Вие, момчета, да не би също да сте се уплашили?
А, не! Искахме само да се уверим, че вие сте добре.
Много мило, Фридрих. - Идеята не беше моя, а на Курт.
Курт! Ето кого пропуснах. Господи, благослови Курт!
Защо гърми?
Ами светкавицата и гръмотевицата разговарят помежду си.
Светкавицата е лоша. - Не бих казала.
Тогава защо се гневи гръмотевицата? Кара ме да плача.
Когато нещо ме тревожи и не ми е добре, аз си мисля за приятни неща.
Какви? - Ами…
Нарциси, мимози,
изпълнено със звезди небе,
дъждовни капки върху рози и сладко гукащо дете.
Медни чайници с чай,
топли дни през месец май
и спомени незабравими - това са все неща любими.
Шоколадови понита,
ябълков пай до насита,
малко медено звънче
с прекрасното му гласче.
В лунна светлина да съм окъпана
и от вълнение радостно задъхана.
Момиченца с руси буклички, гушнали са своите куклички.
Ако кучето хапе, пчелата ме жили,
когато съм тъжна,
аз просто си спомням любими неща
и повече няма тъга по света.
Наистина ли помага? - Да, опитайте. Какво обичате?
Върбови пухчета. - Коледа.
Малки зайчета. - Змии.
Шоколадови пасти. - Да няма училище.
Бой с възглавници. - Телеграми.
Подаръци за рождени дни. - Всякакви подаръци.
Калинки. - Котки, плъхове.
Кихавици. - Наздраве!
Видяхте ли колко е забавно?
Медни чайници с чай,
топли дни през месец май
и спомени незабравими - това са все неща любими.
Шоколадови понита,
ябълков пай до насита,
малко медено звънче
с прекрасното му гласче.
В лунна светлина да съм окъпана
и от вълнение радостно задъхана.
Момиченца с руси буклички, гушнали са своите куклички.
Ако кучето… хапе.
Здравейте.
Фройлайн, не ви ли казах, че тук се ляга точно навреме.
Бурята разтревожи децата и аз…
Да, сър.
Трудно ли запомняте такива прости указания?
Само по време на буря, сър.
Лизел, след вечеря никъде не те видях.
Така ли? Ами всъщност… - Да?
Аз бях…
Двете решихме да се опознаем тази вечер. Но вече е много късно.
Хайде, деца, чухте баща си. Веднага по леглата!
Фройлайн, ако сте запомнили, че сутринта заминавам,
помнете също, че дисциплината е най-важното правило в този дом.
И се надявам до завръщането ми да сте я постигнали донякъде.
Преди да тръгнете, нека поговорим за дрехи за децата - за игра.
Ако имах плат…
По-важни са редът и дисциплината. - Но те са деца!
Да, а аз съм техен баща. Лека нощ.
В лунна светлина да съм окъпана и от вълнение радостно задъхана.
Ако кучето хапе, пчелата ме жили,
когато съм тъжна,
аз просто си спомням любими неща
и повече няма тъга по света.
Деца, ей тук. Вижте!
Хайде!
Фройлайн Мария, може ли да правим това всеки ден?
Скоро ще ти омръзне. - А през ден?
По-забавно е и от лепило върху четката за зъби на фройлайн Джозефин.
Как може добри деца като вас да погаждат такива номера?
Много е лесно. - Но защо?
Как инак татко ще ни обърне внимание? - Разбирам.
Ще трябва да се поразмислим по въпроса.
А сега всички елате. - Какво ще правим?
Ще решим какво да изпеем на баронесата…
Татко не обича да пеем. - Ще променим мнението му.
Какви песни знаете? - Никакви.
Нито една? - Дори не умеем да пеем.
Тогава да не губим време. Трябва да се научите.
Но как?
Ще започнем от самото начало.
С едно много добро място за начало
Когато четете започвате с… - А, Б, В…
А песните започват с до, ре, ми.
До, ре, ми.
Първите три ноти са до, ре, ми.
До, ре, ми…
До, ре, ми, фа, сол, ла, си…
Я да го направя по-лесно.
"До" - сърничка, тичаща навън,
"ре" - слънчев лъч ни огря,
"ми" - чудесен сбъднат сън,
"фа" е лятната зора,
"Сол" - живот без нея няма,
"ла" е нотата след "сол",
"си " - земята е голяма,
и ето ни отново с "до"!
"До" - сърничка, тичаща навън,
"ре" - слънчев лъч ни огря,
"ми" - чудесен сбъднат сън,
"фа" - е лятната зора,
"сол" - живот без нея няма,
"ла" - е нотата след "сол",
"си " - земята е голяма,
и ето ни отново с:
"До" - сърничка, тичаща навън,
"ре" - слънчев лъч ни огря,
"ми" - чудесен сбъднат сън,
"фа" - е лятната зора,
"сол" - живот без нея няма,
"ла" - е нотата пред "сол",
"си " - земята е голяма,
и ето ни отново с "до"!
До, ре, ми, фа, сол, ла, си… до, сол, до!
До, ре, ми, фа - са само инструменти, с които градим песента.
С нотите ще можете да пеете безброй песни,
като ги размествате ето така…
Сол, до, ла, фа, ми, до, ре.
Можете ли?
Сол, до, ла, фа, ми, до, ре.
Сол, до, ла, си, до, ре, до.
А сега ще ги обединим.
Сол, до, ла, фа, ми, до, ре.
Сол, до, ла, си, до, ре, до.
Чудесно! - Но това нищо не значи!
Ще сложим думи - по една за всяка нота.
Ето така:
Щом нотите ний овладеем,
песен всяка ще изпеем!
Заедно!
Щом нотите ний овладеем,
песен всяка ще изпеем!
"До" - сърничка, тичаща навън,
"ре" - слънчев лъч ни огря,
"ми" - чудесен сбъднат сън,
"фа" - е лятната зора,
"сол" - живот без нея няма,
"ла" - е нотата след "сол",
"си " - земята е голяма,
и ето ни отново с "до"!
До - Ре - Ми - Фа - Сол - Ла - Си…
Щом нотите ний овладеем,
песен всяка ще изпеем!
"До" - сърничка, тичаща навън,
"ре" - слънчев лъч ни огря,
"ми" - чудесен сбъднат сън,
"фа" - е лятната зора,
"сол" - живот без нея няма,
"ла" - е нотата пред "сол",
"си " - земята е голяма,
и ето ни отново с "до"!
Сол, до, ла, фа, ми, до, ре.
Сол, до, ла, фа, си.
Ла, сол,
фа, ми, ре,
си, до.
Сол, до!
Планините са фантастични, Георг.
Издигнах ги специално за теб.
Дори 3000 м над морето Георг пак е на висотата на положението.
Ако не оправиш хумора си, Макс, оттеглям поканата.
Не си ме канил, аз се самопоканих.
Трябваше ти трети човек,
а на мен - покрив, отлична кухня
и чудесни вина…
на добра цена.
Ти си ужасен! - Не, аз съм обаятелен използвач.
Чуйте!
Това е хорът на манастира Клопман.
Много са добри!
Ще ги проуча. Някъде зажаднял хор очаква да го измъкна
от анонимността и да го прочуя на Залцбургския фолклорен фестивал!
За тях славата, за теб парите. - Признавам, че не е справедливо.
Но един ден се надявам да получа и славата.
Боже, какво е това? - Местни хлапета.
За мен е тъй възхитително, Георг, да съм тук с теб.
Дърветата и езерата са еднакви навсякъде.
Нямах това предвид.
Аз ли съм възхитителен? - Толкова ли е невъзможно?
Не, просто е крайно невероятно.
Ето, пак се подценяваш. - Е, опасен шофьор съм.
Но тук си по-малка загадка.
В естествената ви среда? - Да.
Опитваш се да кажеш, че мястото ми е
сред птиците, цветята и вятъра в листата?
Колко поетично! - Което си е вярно…
Мястото ми е повече тук, отколкото във Виена, в бляскавите салони,
където весело бърборя с омразни досадници, давя се в шампанско
и се препъвам във валсове на разни Щрауси.
Това ли искаш да кажеш? - Горе-долу.
И как ти хрумна?
Много е хубаво тук. Красиво и спокойно.
Как може толкова често да напускаш тези места?
Като се правя на деен, което предполага целенасоченост.
А да не би да бягаш от спомените?
Или търся причина да остана тук.
Затова ли идваш често във Виена? Или и тук те задържа нещо?
Не бих те нарекъл "задръжка", скъпа.
А какво?
Прелестна, очарователна, остроумна, изящна, великолепна домакиня
и дано не ме намразиш за това…
Донякъде моя спасителка. - Колко неромантично!
Бих бил черен неблагодарник, ако отрека,
че ти върна смисъла в живота ми.
Е, аз съм забавна,
имам най-добрия шивач във Виена, бляскави приятели,
давам весели приеми…
Но извън това съм просто богата, необвързана
и търсеща като теб.
Още щрудел, хер Детвайлер? - Колко парчета изядох?
Две. - Нека бъдат нечетно число.
Още ли ядеш, Макс? Явно си нещастен.
Онзи чуден квартет, който се опитвам да отмъкна от Хюрок…
Какво стана? - Изпревариха ме. Мразя крадците.
Макс, напъни се и започни да се харесваш.
Сега ще трябва да звъня до Париж, Рим и Стокхолм.
По телефона на Георг, естествено. - Как иначе?
Обичам богатите и начина им на живот, когато съм с тях.
Къде ли са децата?
Чули са, че пристигам, и са се скрили.
Искаше ми се да те поздравят.
Макс, излез от амплоато си и се опитай да бъдеш чаровен.
Е? - Какво?
Чувам ли сватбени камбани?
Ще се скъсат да звънят.
Но не за мен. - Какво ще рече това?
Не е твоя работа. Обичам Георг и не желая да си играеш с нас.
Обичам играчките.
Нека чуя всички отвратителни подробности.
Мисля, че съм тук, за да бъда одобрена.
Значи ще вземеш изпита. - Не е толкова лесно.
Доколкото те познавам, ще намериш начин.
Той не е като другите. - Да. Богат е.
Смъртта на жена му ми причини ужасна мъка.
А смъртта на мъжа ти ти причини ужасно богатство.
О, Макс, такова животно си.
Вие сте ми като роднини и ви искам женени.
Тези чудни пари трябва да останат в семейството.
Какво правиш там? - Капитане, просто търсех…
Не видях… Тоест не знаех, че…
Хайл Хитлер!
Кой си ти? - Нося телеграма за хер Детвайлер.
Аз съм хер Детвайлер. - Да, сър.
Достави телеграмата, а сега изчезвай.
Той е просто момче. - Аз пък съм просто австриец.
Каквото е писано, ще се случи.
Как можа да го кажеш!
Нямам политически убеждения,
но не мога да попреча на другите. - Можеш и трябва!
Ехо!
Къде си?
В един свят, който изчезва, уви.
Има ли някакъв начин да те върна в моя свят?
Татко! О, татко!
Капитане, вие се върнахте!
Веднага излезте от водата!
Вие трябва да сте баронеса Шрьодер.
Измокрих се до кости.
Това е баронеса Шрьодер.
А това са моите деца.
Приятно ми е.
Всички вътре, изсушете се, преоблечете се и пак тук! Веднага!
Вие, фройлайн, останете.
Ще ида да видя какви ги върши Макс.
Сега, фройлайн…
Искам правдив отговор. - Да, капитане?
Питам се дали е възможно…
Възможно ли е децата ми да са се катерили днес по дърветата?
Да, капитане. - Ясно.
И откъде взеха тези…
Дрехи за игра. - Така ли ги наричате?
Уших ги от завесите в моята стая. - От завесите?
Много са здрави. Къде ли не бяха с тях.
Да не искате да ми кажете, че децата обикалят Залцбург,
облечени в стари завеси? - И много се забавляваха!
Но те имат униформи! - По-скоро усмирителни ризи.
Децата не са деца, ако треперят над дрехите си.
Не се оплакват, защото ви обичат. - Не желая да слушам.
Да, но се налага. - Нито дума повече!
Знам, че не искате, но трябва!
Вземете Лизел.
Един ден ще откриете, че е непозната жена.
Фридрих иска да е мъж като вас, но кой да го научи?
Бригида не я допускате до себе си.
Курт крие болката си, когато го пренебрегвате.
Луиза не съм я опознала още, а малките искат само да ги обичате.
Моля ви, обичайте ги! - Млъкнете!
Не съм свършила. - "Свършихте, капитане"… фройлайн.
Още сега си съберете багажа и обратно в манастира!
Какво е това? - Нарича се пеене.
Да, но кой пее?
Децата.
Децата!
Научих ги на една песен, която да изпълнят за баронесата.
Сърцето пърха, за да пее
песента, що от тях се лее.
Сърцето ми ще полети - сякаш птица лекокрила, хвръкнала
за да открие в планината ни закрила…
да въздъхне като звън камбанен,
понесен от ветрец уханен,
да се смее като
лъкатушещ ручей,
да пее нощем като чучулига,
която сбира своите дечурлига.
При планините се отбивам,
когато самотно е моето сърце,
за да чуя
същото като преди.
Благословено ще е сърцето ми
със звука на музиката
и ще пея аз
отново…
Еделвайси!
Не ми каза, че децата ти са толкова чаровни!
Останете тук.
Фройлайн.
Държах се зле, простете ми.
Не, прекалено съм цапната в устата. Това е един от недостатъците ми.
Бяхте права. Не познавам децата си.
Не е късно, капитане. Те желаят да бъдат с вас.
И върнахте музиката в дома ми.
Бях забравил.
Фройлайн.
Искам да останете.
Моля ви да останете.
Ако мога да помогна. - Вече помогнахте.
Повече, отколкото съзнавате.
Завеса!
Горе в планината живееше козарче самотно.
Силен бе гласът на козарчето самотно.
Хората в града отдалеч го чуха,
гласът му звънък и ясен те дочуха.
Марта, Марта!
Къде е принцът!
И принцът на моста ясно го чу.
Мъжете на пътя ясно чуха.
В кръчмата всички ясно го чуха.
Пиещите бира ясно го чуха.
Едно момиченце ясно дочу го.
И също тъй звънко песента му върна.
Скоро майка й със задоволство чу
какъв дует се получи от дъщеря й и козарчето.
Едно момиченце ясно дочу го.
И също тъй звънко песента му върна.
Скоро майка й със задоволство чу
какъв дует се получи от дъщеря й и козарчето.
Щастливи бяха те.
Скоро дуетът стана трио.
Браво! Браво! Чудесно!
Наистина ли можем да задържим куклите, чичо Макс?
Разбира се. Иначе щях ли да кажа да изпратят сметката на баща ви?
Поздравявам ви, фройлайн.
Много съм впечатлен.
Това са вашите деца, капитане.
Има ли нещо, което да не умеете!
Май не ме бива за монахиня.
С радост ще ти помогна.
Внимание! Една изненада!
Днес, след дълго търсене
най-сетне открих кой ще участва във фестивала.
Браво, Макс. Кого ще експлоатираш този път?
Хора на "Свети Игнатий"? - Студено!
Хора на манастира "Клопман"?
Не, не. - Кажи ни!
Семейна певческа група. Никога няма да се сетиш, Георг.
Идеята ти е чудесна. Кое е семейството.
Твоето. Ще бъдат гвоздеят на фестивала.
Кое ти се вижда забавно? - Ти, Макс.
Скъп, но много забавен.
Ще предизвикат сензация! - Не, Макс.
Страхотна идея! Свежа, оригинална…
Моите деца не пеят пред публика!
Е, поне опитах.
Деца, кого ще чуем сега?
Кого? Да.
Решението е единодушно. Вие, капитане.
Аз. Не разбирам.
Молим ви.
Научих, че преди време сте свирели много добре.
Това беше преди много време. - Спомням си, татко.
Изсвири нещо, което знаем. - Молим те, татко.
Защо не ми каза да си донеса мундхармониката?
Еделвайс,
еделвайс,
всяка сутрин ме посрещаш.
Мъничък, бледичък,
чистичък, светличък,
щастлив,
че ме виждаш.
Снежен цвят,
цъфти и расти.
цъфти и расти вовеки.
Еделвайс,
еделвайс,
благослови родината ми навеки!
Еделвайс. - Еделвайс.
Всяка сутрин ме посрещаш.
Мъничък, бледичък - Мъничък, бледичък
Чистичък, светличък - Чистичък, светличък
Щастлив,
че ме виждаш.
Снежен цвят,
цъфти и расти.
цъфти и расти вовеки.
Еделвайс.
Еделвайс,
благослови родината ми навеки!
Само една дума, и те включвам в новата си програма -
група Фон Трап!
Хрумна ми нещо. Хайде наистина да изпълним къщата с музика.
Докато съм тук, трябва да дадеш грандиозен прием в моя чест.
Прием? - Да, татко, молим те!
Време е да се запозная с приятелите ти и те - с мен.
Молим те! Молим те!
Деца, време е да лягате. Кажете "лека нощ".
Лека нощ, татко. - Лека нощ.
Това ще е първият ми прием, татко!
Капитане. - Хер Целер. Баронеса Шрьодер.
Добър вечер, хер Целер. - Баронесо.
Приятно ми е.
Вероятно забелязахте недвусмислено развятото австрийско знаме.
Жените са толкова красиви! - Грозни са!
Защото те е страх от тях. - Само мъжете ги е страх.
За мен мъжете са красиви. - Ти пък какво разбираш?
Лизи, с кого танцуваш? - С никого.
Не е вярно.
Може ли да ви поканя? - Разбира се, млади момко.
Защо не сте ми казали, че умеете да танцувате?
За да не направите от нас танцова трупа Фон Трап.
Какво свирят? - Лендлер. Австрийски народен танц.
Покажи ми. - Не съм го танцувала от дете.
Ще си спомните. Моля ви. - Добре, ела.
Добре. Елате насам.
Ти се покланяш, аз правя реверанс.
А сега малко се разхождаме насам.
Едно, две, три…
една, две, стъпка, подскок. Опа! Не съвсем.
Ще позволите ли?
После съм го забравила.
Лицето ви е цялото червено.
Не съм свикнала да танцувам.
Беше чудесно. Вие сте хубава двойка.
Време е за децата. - Ей сега.
Приготвили сме нещо специално.
Напразни тревоги, че няма да си прекараш приятно.
Доста захладя, не мислиш ли? - На мен пък ми се стори сгорещено.
Дами и господа, децата на капитан Фон Трап ще ви пожелаят лека нощ.
Големият часовник бие тъжовно,
приглася му камбаната църковна.
А горе в стаята ни детска една малка птичка смешна
не млъква с нейното ку-ку!
Ку-ку! - Ку-ку!
Със съжаление ни съобщават, но много твърдо настояват
"довиждане" да ви кажем сега… - Ку-ку!
на вас!
Довиждане, до скоро ауфидерзен, лека нощ.
Жалко, че трябва да напусна тази прекрасна гледка.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, адьо.
На добър час на вас, и на вас.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, сбогом.
Иска ми се да остана и да опитам първото си шампанско.
Да? - Не.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, лека нощ.
Напускам с въздишка и ви казвам сбогом.
Сбогом.
Трябва да вървя.
Не мога да ви лъжа.
Аз политам, рея се.
Отлитам, летя.
Слънцето вече отива да спи,
затова и аз трябва да тръгвам.
До скоро
На добър час.
Ауфидерзен, сбогом.
Сбогом.
Каква ли сензация ще бъдат на фестивала!
Млада госпожице искам да говоря с вас.
Георг, не я пускай, тя трябва да дойде на приема.
Нито дума. Георг, моля те! - Стига да желаете, фройлайн.
Аз настоявам. Ще бъдете моя дама.
Въпросът е служебен. Франц, още едни прибори до моите за фройлайн Мария.
Както кажете. - Значи всичко е уредено.
Не съм облечена подходящо. - Преоблечете се, ще ви изчакаме.
Сигурно се гордеете с децата си. - Да, наистина, баронесо.
Какъв по-красноречив израз на прекрасното в страната ни
от невинните гласове на нашите деца?
Моля ви, бароне, да не би само Австрия да е благодетелна?
Някой от нас предпочитат пеещи австрийски гласове
пред грозните германски заплахи.
Щраусът заравя глава в пясъка, а понякога - в националния флаг.
Онези, които ви предупреждават за наближаващия аншлус,
може би ще бъдат чути от вас, ако напишат музика към думите си.
Ако нацистите превземат Австрия, вие ще биете най-големия барабан.
Ласкаете ме, капитане.
Толкова съм насърчен. Нямах такова намерение.
Много мило, че ми предложихте помощта си.
С удоволствие, Мария. - Едва ли ще намеря подходяща рокля.
Къде е онази от снощи, когато капитанът не откъсваше очи от вас?
Не е откъсвал очи от мен? - Хайде, и двете сме жени
и знаем кога мъжете ни харесват.
Капитанът забелязва всичко.
Няма нужда да се оправдаваш, Мария.
Ти си хубаво момиче и той няма да е мъж, ако не те забележи.
Дано не се шегувате. - Ни най-малко.
Но аз нищо не съм… - И не е необходимо.
За мъжа няма нищо по-неустоимо от влюбена в него жена.
Влюбена в него? - Разбира се.
А най-милото в случая е, че и той се има за влюбен в теб.
Не е вярно!
Не може да не си забелязала как те гледа в очите.
А ти се изчерви, когато танцувахте преди малко.
Успокой се. Ще му мине бързо. Както на всички мъже.
Тогава не бива да оставам тук.
Мога ли да помогна с нещо? - Не.
Да! Моля ви, нито дума за това на капитана.
И през ум няма да ми мине.
Довиждане, Мария. От теб ще излезе добра монахиня.
Шампанско, скъпи! Иска ми се да празнувам. Наздраве!
Знаеш нещо. - Може би.
Щом си толкова умна, кажи ми как да накарам Мария да убеди Георг.
Искам децата на фестивала! Това е важно за Австрия.
И на теб няма да навреди. - И аз си го помислих.
Ако става въпрос за влияние, по-добре говори с нея.
Две, три…
Четири, пет…
Шест. - Седем…
Осем.
Четири. - Две.
Седем. - Пет.
Две. - Шест.
Колко е забавно!
Четири. - Аз съм номер 5!
А, да. - Осем.
Две. - Четири.
Шест.
Две.
Може ли да спрем? Изморихме се вече.
Разбира се, скъпи. Утре пак ще поиграем.
Толкова е спокойно в провинцията.
Пийни си лимонада.
Трябва да има по-лесен начин.
Примирам от удоволствие, като си те представя майка на 7!
Как ще се справиш?
Нали затова са интригите?
Баронеса Макиавели.
Чичо Макс, къде е татко?
Вътре в къщата. Защо сте такива посърнали?
Нищо. - Сетих се!
Да репетираме. - За какво?
Все едно, че сме на сцената на фестивала.
Не ми се пее. - Не и без фройлайн Мария.
Лизел, донеси китарата. Хайде, Марта!
Заемете местата си. Усмихнете се! Точно така. Дай тон, Лизел.
А сега ме впечатлете!
Фридрих, Гретел, защо не пеете? - Не мога, боли ме пръстът.
На приема пя прекрасно.
Хайде, опитайте. Горе главите! По-весело!
Добре, Лизи.
Планините оживяват
от звука на музиката,
от песни що са пели
хилядолетия цели.
Планините ме изпълват
със звука на музиката…
Искаха да ми попеят, миличките. - Прекрасно, не спирайте.
Един коктейл, Георг? - Не скъпа, благодаря.
Татко? - Да, Бригита.
Вярно ли е, че фройлайн Мария няма да се върне?
Да, сигурно е вярно. А това какво е?
Розова лимонада… - Богато премесена с… лимонада.
Не го вярвам, татко. - Кое?
За фройлайн Мария. - А, да, фройлайн Мария.
Нали ви казах какво пише в бележката?
Липсва и манастирът.
Затова си тръгва и толкоз.
Вече събрах смелост да опитам това.
Дори не се сбогува. - Сбогува се в писмото.
Не е същото. - Нито сладко, нито кисело.
Само прекалено розово.
Татко, коя ще е новата гувернантка?
Повече няма да имате гувернантки.
Така ли? - Да.
Ще имате нова майка. - Нова майка?!
Снощи решихме всичко. Ще бъдем много щастливи.
Добре, добре! А сега марш да си играете!
Да, деца? - Казвам се Лизел.
Искаме да видим фройлайн Мария.
Фройлайн Мария?
А, Мария!
Влезте, моля.
Изчакайте тук.
Аз съм сестра Маргарита. Разбрах, че питате за Мария.
Искаме да я видим. Ще и кажете ли, че сме тук?
Боя се, че е невъзможно. - Трябва!
Тя е нашата гувернантка! - Искаме си я обратно!
Тя дори не се сбогува. - Искаме просто да поговорим с нея.
Съжалявам, но тя се е уединила
и с никого не иска да се вижда. - Нас ще ни види!
Искам да й покажа пръстчето си.
Друг път, мила. Ще и кажа, че сте идвали.
Трябва да я видим! - Много мило, че се отбихте.
Уверена съм, че би искала да ни види. Сестра Маргарита, моля ви.
Довиждане, деца. - Сестра Маргарита, моля ви.
Какво става? - Децата на капитана, Майко.
Дошли са при Мария.
Още ли не е проговорила?
Нито думичка, само се моли. - Горкичката!
Странно. Щастлива е, че се върна, но въпреки това е нещастна.
Не биваше да я оставям сама. Доведи я, дори ако не е готова.
Да, пресвета майко.
Сестра, отведи новата послушничка да се преоблече. Бог да те благослови.
Доведи я.
Ти си нещастна. Толкова ми е мъчно. - Пресвета майко.
Защо те отпратиха?
Не ме отпратиха, сама напуснах.
Седни, Мария. Разкажи ми какво се случи.
Аз… Изплаших се.
Изплашила си се? Зле ли се държаха с теб?
Не, просто се обърках.
Никога не бях изпитвала такива чувства.
Знаех, че тук ще съм в безопасност.
Мария, манастирът не е за бягства.
От какво бягаш? - Не мога да видя лицето му отново.
От него?
Свободна сте, сестро.
От капитан Фон Трап?
Влюбена ли си в него? - Не знам.
Баронесата така ми каза. Каза, че той ме обича, но аз…
Но аз не исках да го повярвам.
Понякога, като го погледна… Майко, дъхът ми секва!
Показа ли чувствата си? - Може би неволно…
Това ме измъчваше. Изпълнявах божие поръчение
и не е било редно да търся обич. Не можех да остана.
Готова съм вече да поема обета си, още сега.
Моля те, помогни ми. - Мария.
Любовта между мъжа и жената е също свята.
В теб има много любов. Въпросът е на кого ще я дадеш.
Аз съм дала обет да се посветя на Всевишния.
Момичето ми, ако обичаш този мъж, той не отнема от любовта ти към Него.
Не.
Върни се и разбери себе си.
Майко, не искайте това от мен! Позволете ми да остана.
Тези стени не те ограждат от проблемите ти.
Посрещни ги лице в лице, изживей живота си, който ти е отреден.
Всеки хълм изкачи,
търси надлъж и шир.
Всеки път измини,
премини всеки вир.
Всеки хълм изкачи,
премини всеки вир.
Следвай всяка небесна дъга,
ала открий своята мечта…
Отдавай на тази мечта,
цялата любов, на която си способен.
През всеки ден от живота си
докато си жив.
Всеки хълм изкачи,
премини всеки вир.
Следвай всяка небесна дъга,
ала открий своята мечта…
Отдавай на тази мечта,
цялата любов, на която си способен.
През всеки ден от живота си
докато си жив.
Всеки хълм изкачи,
премини всеки вир.
Следвай всяка небесна дъга,
ала открий
своята мечта.
Не знаех, че децата ми са потайни.
Не сме, татко.
Обикновено не закъснявате за вечеря.
Забравихме колко е часът. - Виждам.
Кой пръв ще ми каже истината? Фридрих?
Бригита, Лизел.
Къде според теб сме били, татко?
Щом не ни вярваш, значи подозираш къде сме били.
Марта! - Да, татко?
Ти ми кажи…
Фридрих ти каза. Беряхме ягоди.
Брали сте ягоди! - Да. Беше много забавно.
Цял следобед? - Набрахме купища!
Те са навсякъде. - Какви ягоди?
Не ягоди, боровинки. - Боровинки!
Да.
Много е рано за боровинки.
Бяха ягоди, но от студа напоследък бяха посинели.
Добре, нека ги видя. Покажете ми ги.
Покажете ми какво сте набрали. - Няма ги вече.
Така ли? Къде са?
Ние… - Изядохме ги.
Изяли сте ги? - Да!
Много бяха вкусни. - Много добре.
Щом сте се натъпкали с купища вкусни ягоди, значи не сте гладни.
Кажете на фрау Шмит, че няма да вечеряте.
Ти си виновен! Трябваше да му кажем.
И да побеснее? - По-добре глад.
Нищо лошо не сме направили. Искахме само да я видим.
Червата ми куркат.
Поне да ни бяха пуснали при нея!
Какъв ли е вкусът на тревата? - Чувствам се ужасно.
Когато фройлайн Мария се чувстваше зле, тя пееше онази песен.
Да. - Хайде да опитаме.
Дъждовни капки върху рози
и сладко гукащо дете,
B медни чайници с чай,
топли дни през месец май.
И спомени незабравими - това са все неща любими…
Защо не ни стана по-добре?
В лунна светлина да съм окъпана
и от вълнение радостно задъхана.
Момиченца с руси буклички… - Фройлайн Мария се върна!
гушнали са своите куклички - това са все неща любими.
Ако кучето хапе, пчелата ме жили,
когато съм тъжна,
аз просто си спомням любими неща
и повече няма тъга по света.
Така се радвам, че ви виждам!
Как си, Курт? - Гладен.
Какво ти е на пръстчето? - Прещипах го.
Къде? - В зъбите на Фридрих.
Добре ли си, Лизи? - Напълно.
Получават ли се телеграми? - Нито една.
Но вече свикнах. С нетърпение очаквам да започнем училище.
То не е бягство от проблемите.
Трябва да ги решиш. Имам много да ви разказвам.
Ние също. - Сигурна съм.
Най-важното нещо е, че татко се жени.
Така ли? - Да. За баронесата.
Разбирам.
Татко! Фройлайн Мария се върна! Върна се от манастира!
Добър вечер, капитане.
Добър вечер.
Хайде, всички вътре! Идете да вечеряте.
Тръгнахте си, без да се сбогувате дори с децата.
Неправилно постъпих. Простете. - Защо го направихте?
Не питайте. А и причината вече я няма.
Фройлайн Мария, вие сте се върнали!
Колко хубаво, нали, Георг?
Желая ви щастие баронесо. И на вас, капитане. Разбрах, че се жените.
Благодаря.
За постоянно ли се върнахте?
Докато намерите нова гувернантка.
Ето къде си бил.
Ще се скарам на готвачката за виенския шницел.
Вреди на талията.
И те кара да мълчиш по време на вечеря. Или беше от виното?
По-скоро от виното.
Не знам какво да ти подаря на сватбата.
Знам, че аз ти стигам,
но искам да имаш нещо за спомен.
Първо си мислих за писалка, но ти вече си имаш,
след това си помислих за вила в Южна Франция не се побира в кутия,
но са толкова трудни за опаковане.
Какво ще кажеш за яхта?
Дълга и лъскава за Средиземноморието,
или мъничка за ваната ти?
Къде ще прекараме медения месец? Ето това е истинския проблем.
Първо реших околосветско пътуване, пък после си казах -
трябва да има нещо по-хубаво.
Не се тревожи скъпи, аз ще… - Елза.
Да, Георг.
Няма да се получи между нас двамата.
Ще бъда честен с теб.
Не е справедливо спрямо теб.
Когато двама говорят за сватба - Не, недей.
Не казвай нищо повече.
Размислих. Колкото и да те обичам,
ти не си мъжът за мен.
Ти си…
Ти си прекалено независим.
На мен ми трябва някой,
който има нужда от мен. Или от парите ми.
Беше ни толкова хубаво заедно и ти благодаря за това.
Сега, ако ме извиниш,
ще си стегна багажа и ще се върна във Виена, където ми е мястото.
А някъде там броди едно момиче, което според мен
няма да стане монахиня.
Сбогом, скъпи.
Привет.
Знаех си, че ще ви намеря тук.
Искате ли нещо?
Не, не, седнете. Моля ви.
Може ли?
Все се питам…
Защо избягахте в манастира?
И защо се върнахте?
Трябваше да изпълня едно задължение
и се върнах да го изпълня.
Това ли е всичко? - И ми домъчня за децата.
Да.
Само за децата? - Не… Да!
Не бива ли да ми е мъчно? - Да, разбира се,
просто се надявах…
Всъщност, ако може…
Да?
След като си заминахте, нищо не беше както трябва…
И пак ще е така, ако си тръгнете.
Няма ли да премислите?
Убедена съм, че баронесата ще ви накара да се почувствате по-добре.
Мария.
Няма да има баронеса. - Така ли?
Да. - Не разбирам.
Развалих годежа и…
Съжалявам. - Така ли?
Да.
Наистина? - Да.
Не бива да се жениш за някого,
ако обичаш някой друг.
Нали?
Пресветата майка казва:
"Когато Той затваря вратата, някъде открехва прозорец".
И какво друго казва?
Че човек трябва да си търси живота.
Затова ли се върна?
Намери ли го?
Мария?
Мисля, че го намерих.
Знам, че го намерих.
Обичам те.
Възможно ли е това да се случва на мен?
Дали съм имала нещастно детство?
Дали съм имала тревожна младост?
Но някъде в тревожното ми минало
зрънце от истина добра е имало.
Защото ти си тук и ме обичаш,
заслужава ли си дори да не питаш…
Значи в детството ми или младините ми
съм направила нещо добро.
Нищо не се получава случайно,
това е закон.
Значи в детството ми или младините ми
съм направила нещо добро.
Знаеш ли кога те обикнах?
Когато седна върху шишарката.
Какво?
А аз - когато ти за пръв път наду свирката.
О, любов моя!
Ето те тук до мен и ме обичаш.
без друго да има значение.
Значи в детството ми или младините ми
съм направила нещо добро.
Нищо не се получава случайно,
това е закон.
Значи в детството ми
или младините ми
съм направила нещо добро.
Нещо добро.
Мария.
Трябва ли да искам от някого разрешение да се оженя за теб?
Защо не го поискаме от децата? - От децата?
Как да разрешим проблем като Мария?
Как да уловиме облак, да го спрем?
Как дума точна да намерим за Мария? Развей прах!
- Шегаджийка!
Има тя още какво да научи,
но не бива никой да я мъчи.
Но как да й внушим смирение?
Сърцето й е пълно с въодушевление.
Как да разрешим проблем като Мария?
Как да уловиме облак, да го спрем?
Хер Детвайлер! Хайл Хитлер!
Добър ден, хер Целер.
Не знам дали сте чули. Аз съм новият гаулайтер.
Идвам от дома на капитан фон Трап.
Той единствен след аншлуса не е окачил знамето на Райха.
Но ние се разбрахме за това. - Точно така…
От икономката разбрах къде сте. Отказа други сведения.
Какви сведения? - Кога се връща капитанът.
Той кара меден месец. Не се е обаждал.
Искате да повярвам, че цял месец не се е обаждал на децата.
Кой мъж се обажда на децата си по време на меден месец.
Щом се върне, трябва да заеме мястото си в новия ред.
Естествено. Благодарим, че
позволихте да се проведе фестивалът.
Защо не? В Австрия нищо не се е променило.
Песните ще докажат на света, че в Австрия всичко е постарому.
Хайде, да се прибираме, деца.
Защо беше толкова сърдит? - Напоследък всички са сърдити.
Може би знамето с черния паяк притеснява хората.
Татко ще има ли неприятности? - Днес номерът е да се погаждаш.
Искам да помните това на концерта.
Наистина ли ще пеем пред толкова хора?
Разбира се. Ето. Пеещото семейство Фон Трап.
Ето и имената ви: Лизел, Фридрих, Луиза, Бригита, Курт, Марта и Гретел.
Защо съм все последна? - Защото си най-важната.
О! - Да вървим.
Чичо Макс, сигурен ли си, че татко ще одобри участието ни?
Ще е доволен и горд.
Мислиш ли така, Лизел? - Не ми ли вярвате?
Не. - Много си умна.
Лизел, Лизел!
Ролф!
Толкова се радвам! Откога не съм… - Добър ден!
Предай това на баща си, щом се върне.
Той е на меден месец. - Знам.
Знаеш? - Работата ни е да знаем всичко.
Кои сте "вие"? - Погрижи се да я получи.
Какво е това? - Телеграма от Берлин.
Не искаш ли сам да я връчиш?
Зает съм с по-важни дела.
Същото съветвам и баща ти, за да си няма неприятности.
Ролф!
Татко! Татко!
Много рано се върнахте!
Щяхме да ви посрещнем!
Носите ли ни подаръци?
Защо не се обадихте? - Опитахме, но нямаше линия.
Не гледай мен, Георг. - Върнахме се възможно най-бързо.
Беше ли ти мъчно за нас, татко? - Липсваха ни целувките за "лека нощ".
На нас ни липсваха песните ви. - Значи се връщаме точно навреме.
Фройлайн Мария… майко…
Довечера ще пеем на фестивала. - Какво?
Прекарваме си чудесно! Цял ден репетираме.
Изненада!
Има изненада и за вас на терасата.
За това - по-късно.
Щях да ти кажа, но те нямаше. Трябваше бързо да решавам.
Добре, че изобщо ги записах. - Макс…
Ще бъдат сензацията на фестивала! Седем деца от едно семейство!
Макс!
Ясно ти разясних отношението си за пеенето пред публика.
Но комисията беше очарована! - Какво казаха, Макс?
Бяха възторжени.
Скъпи, поне веднъж…? - И дума да не става!
Георг, това е за Австрия. - За Австрия?
Австрия не съществува! - Но аншлусът мина мирно.
Поне за това да сме благодарни. - Да сме благодарни?
Понякога имам чувството, че не те познавам.
Татко, да не забравя,
това е за теб.
Мария, трябва поне да се прави, че е с тях. Убедете го.
Не мога да искам да бъде по-малко от това, което е.
Ако децата не пеят довечера, ще е лошо за Австрия.
И за мен, признавам.
Майко! Приятно ми е да те наричам "майко".
Ти много обичаш татко. Личи си. - Много.
Какво прави човек, когато обича някого?
Тоест, когато вече не го обичаш, или той вече не те обича?
Поплакваш си малко.
А после чакаш слънцето да изгрее. Винаги изгрява.
Толкова неща трябва да знам, а не ги знам.
Как така?
Понякога имам чувството, че идва краят на света.
А друг път, че е само началото. - Да!
И с мен беше така.
Твоят живот също ще е толкова чудесен.
Наистина ли мислиш така?
Ти си на 16, почти на 17,
живота чакаш да започне,
прекрасен принц да дойде
и сърцето ти да трогне.
Когато това се случи, след като се случи,
нищо няма да е същото.
Някак си аз знам, че ще скоча и ще продължа,
ако той извика името ми.
Отърви се от старите представи.
Те избледняват и изчезват.
Ето виж. Ти вече си нечия съпруга
и принадлежиш на него.
Мислиш си, че тази авантюра
никога няма да се случи на теб?
Скъпа, ти си на 16, почти 17.
Изчакай година, изчакай две, три.
Само изчакай година, две, три!
Само изчакай година
или две.
Лизел.
Какво е?
Берлин. Викат ме в тяхната флота.
Искат да приема и незабавно
да се явя в базата им в Бремерхавен.
Очаквах го, но не толкова скоро.
Отказът ще е фатален за всички ни.
Да приема е немислимо.
Събери децата, без да ги тревожиш.
Трябва да се измъкнем от Австрия.
Още тази нощ.
Боли ме сърцето при мисълта, че една певческа група няма да е на фестивала.
Когато съобщи новината, ние ще сме прекосили границата.
Дано оценяваш саможертвата ми. - Нямаш избор.
Знам. Затова се жертвам.
Татко защо не пали колата?
Защото не иска никой да ни чуе.
Какво ще кажат фрау Шмит и Франц?
Когато ги питат, ще могат да отговорят правдиво.
Кога ще се върнем? - Някой ден, Лизел. Надявам се.
Татко и чичо Макс чак до Швейцария ли ще бутат?
Повредена ли е колата, капитане? - Да, не иска да пали.
Карл.
Оправете колата на капитана, за да пали.
Отлична кола.
Не ви попитах накъде сте тръгнали със семейството си,
нито вие - защо съм тук.
Явно и двамата страдаме от подчертана липса на любопитство.
Получихте телеграма, на която не отговорихте.
От адмирал Фон Шрайбер от Третия райх.
Бях останал с впечатлението,
че съдържанието на телеграмите в Австрия е поверително.
Поне в онази Австрия, която познавах.
Наредено ми е да ви откарам лично в Бремерхавен още тази вечер.
Боя се, че това е невъзможно.
Както виждате цялото семейство
ще пеем тази вечер на фестивала.
Тъкмо натам бяхме се запътили.
Не може да разочароваме публиката. - Дано не сме закъснели.
Искате да повярвам, че вие, капитане, ще пеете пред публика?
И това ще е изпълнение, за каквото не съм и мечтал!
И аз като вас имам скрити таланти, хер Целер.
Да, вижте програмата.
Тук са само имената на децата. - Пише: "Семейство Фон Трап".
А аз съм главата на семейството.
А какво ще кажете за плътното облекло, в което сте облечени.
Сценичните ни костюми. Хладният въздух ще навреди на гласовете на децата.
Малко забавяне няма да е забавно.
Затова ще пеете.
Всички!
Но само защото аз го искам.
Ще покажем, че нищо в Австрия не се е променило.
А щом свършите, ще ви откарам в Бремерхавен.
А сега влезте в колата
и ние ще ви придружим до фестивала.
Няма нужда от ескорт, хер Целер.
Нужда? Удоволствие, капитане.
Не бива да се изгубите в тълпата.
Нали? - Не.
"Сол" - живот без нея няма.
"Ла" е нотата след "сол".
"Си" - земята е голяма, и ето ни отново с "до"!
Земята е голяма. - Земята е голяма.
Жаждата ни утолява и душата я възпява.
Душата я възпява.
Жаждата ни утолява и душата я възпява.
Започваме с А, Б, В…
До, ре, ми.
Жаждата ни утолява
И душата я възпява.
И душата,
и сърцето.
Скъпи съотечественици,
дълго няма да ме има.
Затова ще ви изпълня една любовна песен.
Знам, че споделяте тази любов.
Не допускайте тя да умре.
Еделвайс,
еделвайс,
всяка сутрин ме посрещаш.
Мъничък, бледичък,
чистичък, светличък,
щастлив, че ме виждаш.
Снежен цвят,
цъфти и расти,
цъфти и расти вовеки.
Еделвайс,
еделвайс,
благослови родината ми навеки!
Еделвайс,
еделвайс…
Мъничък, бледичък,
чистичък, светличък,
щастлив, че ме виждаш.
Снежен цвят,
цъфти и расти,
цъфти и расти вовеки.
Еделвайс,
еделвайс
благослови родината ми навеки!
Ще ми липсвате.
Ще ми липсват и парите, които щях да спечеля с вас.
Благодаря, дами и господа.
Конкурсът завърши, но не знаем как.
И докато журито решава, ще чуете изпълнение на бис.
Това е последната възможност на семейство Фон Трап
да пее заедно за дълго време.
Дори в този момент, служители чакат в аудиторията…
Капитан Фон Трап ще бъде отведен от тази зала
към новия си пост в Третия райх.
И така, дами и господа, семейство Фон Трап
ще се сбогува с вас.
Големият часовник бие тъжовно,
приглася му камбаната църковна.
А горе в стаята ни детска една малка птичка смешна
не млъква с нейното ку-ку!
Ку-ку! Ку-ку!
Със съжаление ни съобщават, но много твърдо настояват
"довиждане" да ви кажем сега.
За вас.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, лека нощ.
Жалко, че трябва да напусна тази прекрасна гледка.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, адьо.
На добър час на вас, и на вас.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, сбогом.
Аз политам, рея се. Отлитам, летя.
Довиждане, до скоро ауфидерзен, сбогом.
Слънцето вече отива да спи, затова и аз трябва да тръгвам.
Сбогом.
Дами и господа, в ръката си държа решението на уважаемото жури.
Започваме от третата награда.
С нея е удостоена
солистката от църква "Св. Агата", фройлайн Швайгер.
Втората награда е за квинтета на Тоби Райзер.
А първата награда, най-голямото отличие на Австрия,
се присъжда на семейство Фон Трап!
Семейство Фон Трап!
Няма ги!
Елате с мен.
Бързо!
Знам къде да ви скрия.
Бавно… бавно.
Отворете портата!
Добър вечер.
Побързайте!
Двама тук! Шестима да се пръснат из двора.
Вие двамата - в коридора.
Пресвета майко, не искахме да излагаме манастира на опасност.
Не, Мария, добре постъпихте, като дойдохте.
Искаме да заемем колата на пазача ви.
Няма да свърши работа. По радиото чух, че границите са затворени.
Значи отиваме с колата до планината
и я преминаваме пеша.
Децата… - Ще им помогнем. Ще се справят.
Можем и без помощ, татко.
Мария, няма да сте сами. Запомни.
"Издигам очите си към хълмовете, отгдето иде помощта ми".
Да, майко.
Страх ме е. - И мен.
Бог да бъде с вас.
Майко, ще ви стане ли по-добре, ако попеем любимите си песни?
Не мила, не и сега.
Пазете тишина. Притисни се към мен.
Елате да проверим покрива!
Ролф, моля те!
Не! Чакай!
Мария!
Деца!
Вие ни трябвате, а не те.
Свали оръжието.
Не мърдайте, иначе… ще стрелям.
Та ти си още дете.
Мястото ти не е при тях. - Не мърдайте!
Ела с нас, преди да е станало късно.
Не мърдайте! Ще ви убия!
Дай ми пистолета, Ролф. - Чухте ли ме?
Ще ви убия!
Ролф.
Никога няма да си като тях!
Лейтенанте! Те са тук!
Те са тук, лейтенант!
Пресвета майко.
Прегреших.
И аз, Майко.
Какъв е грехът, чеда мои?
Отдавай на тази мечта,
цялата любов, на която си способен.
През всеки ден от живота си,
докато си жив.
Всеки хълм изкачи,
премини всеки вир.
Следвай всяка небесна дъга,
ала открий
своята
мечта…
Превод: Жечка Георгиева
Тайминг за WAF jjdj /14.05.2011 г.
Обработка от VHSRip и допълнения: simeonhp, sean_connery и apofis