"COPILĂRIA SE MĂSOARĂ PRIN SUNETE, MIROSURI ŞI IMAGINI,"
"ÎNAINTE DE A VENI TIMPUL ÎNTUNECAT AL RAŢIUNII."
JOHN BETJEMAN
BĂIATUL ÎN PIJAMALE VĂRGATE
RETAIL SUBTITLE Driv3r
- Mişcaţi-vă! - Mai repede!
Mişcaţi-vă!
Mai repede.
Am ajuns acasă.
- Pa, Bruno! - Pa, Bruno!
- Bună, scumpule. - Mamă, ce se întâmplă?
- Sărbătorim. - Ce sărbătorim?
Tata a fost promovat.
- Asta înseamnă o slujbă mai bună. - Ştiu ce înseamnă.
Aşa că dăm o petrecere ca să sărbătorim.
Dar tot soldat o să fie, nu?
Da, puişor. Doar că va fi mai important.
Mai sunt nişte veşti şi mai bune,
dar cred că tata vrea să vi le spună singur.
- Ne mutăm? Unde? - La ţară.
E foarte departe. Cum rămâne cu Karl, Leon şi Martin?
Dragule, ştiu că e greu,
dar deocamdată toţi ne vom lua rămas-bun de la prietenii noştri.
Dar ne vom face prieteni noi acolo unde ne ducem. Nu?
Sigur că da. O să vă faceţi mulţi prieteni noi.
Bruno, poţi să-ţi chemi prietenii dimineaţă, înainte de plecare.
Gândeşte-te că e o aventură, ca în cărţile tale.
Dar casă mai frumoasă ca asta nu găsim.
Nu se ştie. Poate că vom găsi o casă şi mai bună.
Tata spune că are şi grădină.
Bruno, când eşti soldat,
în viaţă nu mai e vorba de alegeri, ci de datorie.
Dacă ţara te trimite undeva, trebuie să te duci.
Sigur că e mult mai uşor să te duci undeva
când ştii că familia ta e încântată să vină cu tine.
Bruno! De fiecare dată când te văd, eşti tot mai mare.
A trecut doar o săptămână, Nathalie.
Sau poate că mă fac eu mai mică.
Voi doi,
ce părere aveţi de asta? De plecarea din Berlin?
Mami şi tati spun că e un lucru bun,
aşa că probabil aşa este.
Copii, fiţi drăguţi şi serviţi oaspeţii.
Heil Hitler!
Felicitări.
- Nu-i aşa că arată minunat? - Sigur.
Sunt mândru de tine, băiete.
Uneori mă întreb dacă e din cauza mea,
fiindcă îţi făceam costumele alea pentru piesele de teatru, când erai mic.
- Îţi plăcea să te deghizezi. - Nathalie...
Încă te mai face să te simţi special, Ralf?
Uniforma şi ceea ce reprezintă ea?
Mamă, e o petrecere. Să nu o stricăm.
Eu stric?
Ar trebui să ai grijă.
Dacă-ţi mai exprimi părerile în public, ai putea avea probleme.
Ştii asta.
Cât timp vei fi plecat?
- Până când câştigăm războiul. - Atunci nu durează prea mult.
Bruno!
E timpul să ne luăm rămas-bun.
- Pa! - La revedere.
"A venit timpul să mă culc, Doamne, Îţi mulţumesc pentru grija Ta,"
"Ai grijă de mine la noapte Şi învaţă-mă să cred în Tine,"
"Ai grijă de copii, de bolnavi şi săraci, Binecuvântează-i, Doamne,"
"Şi Te rog, pentru numele lui Iisus, Ai grijă şi de familia mea"
Amin.
Copii, uitaţi-vă! Noua noastră casă.
Trebuie să mă ocup de ceva. Ne vedem mai încolo.
Ce părere aveţi?
Zău aşa! E drăguţă.
Voi duceţi-vă să vă alegeţi camerele. O trimit pe Maria
să vă ajute la bagaje.
Ce părere ai, Maria, de casa cea nouă?
Nu eu trebuie să mă pronunţ.
Dar n-o să ne simţim ca acasă până când n-o transformăm în casa noastră.
S-a trezit deja?
Cine era?
Unul dintre soldaţii tatălui tău, cred.
- Părea foarte serios. - Toţi sunt serioşi.
- De ce vorbim în şoaptă? - Nu ştiu.
- Cu cine să te joci? - Cu copiii de la fermă.
Fermă? N-am văzut nicio fermă. Şi aia.
Se vede doar din camera mea.
Sunt şi copii acolo?
- Da, sunt mulţi. - Bine.
- O să pot să mă joc cu ei. - Nu văd de ce n-ai face-o.
O să aştept puţin, să văd cum sunt,
- fiindcă par cam ciudaţi. - Copiii?
- Şi fermierii. - În ce fel sunt ciudaţi?
Mă scuzaţi.
Legume.
Acolo.
Bruno, ai despachetat tot?
Cred că ar trebui să te duci sus, să termini.
Mulţumesc, dnă.
Bruno.
- Ţi-am spus eu că-s ciudaţi. - Cine?
Fermierii. Sunt îmbrăcaţi în pijamale.
Bruno, tocmai veneam să te caut.
Mulţumesc. A fost foarte util.
- Vin să vă văd mai târziu. - Desigur, Herr Kommandant.
Vino.
Ia loc.
Ce părere ai?
Vai de mine!
Vreau să mă întorc acasă.
Eşti acasă, Bruno. Casa este acolo unde e şi familia.
Nu-i aşa?
Măcar explorează casa asta.
Îţi jur că în curând...
De ce poartă pijamale fermierii? Îi văd de la fereastra mea.
Bruno, oamenii ăştia...
De fapt nu sunt chiar oameni.
Cine ţi-a spus că e o fermă?
- Maria? - Nu.
Dar e o fermă, nu-i aşa?
Da.
Are legătură cu noua ta slujbă?
Tot ce trebuie să ştii tu despre munca mea aici
e faptul că e foarte importantă pentru ţară şi pentru tine.
Noi ne străduim să facem lumea asta un loc mai bun
în care să poţi creşte liniştit.
Dar tu nu eşti fermier, ci soldat.
Bruno, poţi să vii să mă ajuţi să aranjez în bucătărie?
Pot să mă joc cu copiii?
Nu prea cred, Bruno. Nu.
Cum ai zis şi tu, sunt cam ciudaţi. Puţin cam...
Sunt altfel.
Nu-ţi face griji, o să-ţi găsim nişte prieteni noi,
dar nu dintre copiii de la fermă.
Ralf, ţi-ai dat cuvântul.
- Ai zis că e foarte departe. - Este.
De unde să ştiu că-l vede de la fereastra dormitorului?
Unul dintre ei a venit în bucătăria noastră.
- Conaşule Bruno, cum te simţi azi? - M-am săturat.
Aşa ai spus în fiecare zi, în ultimele două săptămâni.
- Fiindcă e adevărat. - Ar trebui să ieşi afară, să te joci.
- Cu cine? - Nu ştiu. Cu Gretel?
- Poţi să te distrezi şi singur. - Asta încerc să fac.
De un lucru sunt sigură.
Dacă o să stai mereu îmbufnat, n-o să te simţi mai fericit.
- Bruno, ce faci? - Explorez!
Nu în spatele casei! Ţi-am spus că n-ai voie acolo.
- Explorează în faţă. - Acolo am explorat tot.
- Găseşte-ţi altceva de făcut. - Ce?
Intră în casă şi găsim noi ceva.
Copii, ce-aţi făcut azi?
- La fel ca ieri. - Adică ce anume?
- La fel ca alaltăieri. - Dar azi te-ai dus să explorezi.
- Îmi place să explorez. - Unde te-ai dus?
Am vrut să mă duc în grădina din spate, dar nu m-a lăsat mama.
Grădina din spate?
Doamne fereşte!
Cred că ţi-e dor de prietenii tăi.
Mi-e dor chiar şi de şcoală.
Nu credeam să te aud spunând aşa ceva.
Dar n-o să-ţi mai fie dor prea mult.
- Serios? - V-am angajat un meditator.
Herr Liszt va veni aici de două ori pe săptămână.
Deci nu mergem la şcoală?
Vine şcoala la noi?
Pe o bicicletă veche, presupun.
E o pasăre fără...
Bună dimineaţa, omuleţule. Cum te simţi azi?
- Pot să-ţi cer o favoare? - Poţi să ceri.
Există nişte cauciucuri nefolosite pe aici?
Măcar unul vechi, de la vreun camion.
Singurul colac de cauciuc pe care l-am văzut pe aici
e pe burtica lt. Meinberg.
- Şi îl foloseşte? - Da, e foarte legat de el.
Termină. Nu te înţelege, are doar opt ani.
Şi tu ai doar 12, nu te mai preface că eşti mai mare.
Oricum, la ce-ţi trebuie un cauciuc?
- Vreau să fac un leagăn. - Un leagăn?
Bună idee.
Tu!
Vino aici.
Mişcă-te!
Du băiatul în magazia din grădina din spate.
Sunt acolo cauciucuri vechi. Să-şi aleagă unul.
Îl duci unde îţi spune el. Ai înţeles?
Omuleţule, ce mai aştepţi?
Ce zici de ăsta?
Unde e mama?
A ieşit.
- Când se întoarce? - În curând.
Dar nu-ţi face griji.
- Poate că o să sângerez până mor. - Ba nu.
- Trebuie să mă duc la spital? - Nu, e doar o tăietură mică.
Hai că nu e chiar aşa de rău.
Acum e mult mai bine.
- Cum te cheamă? - Pavel.
Stai nemişcat câteva minute,
înainte de a începe să te sprijini iar pe piciorul ăsta.
O să-i spui mamei ce s-a întâmplat?
Cred că o să vadă şi singură.
Probabil că o să mă ducă la doctor.
Nu cred.
- Poate că e mai grav decât pare. - Ba nu e.
De unde ştii? Doar nu eşti doctor.
- Ba sunt. - Ba nu eşti.
Tu cureţi cartofi.
Practicam medicina.
Înainte să...
Înainte să vin aici.
Înseamnă că nu erai prea bun, dacă trebuia să faci practică.
Tu ce vrei să te faci când o să fii mare?
Ştiu. Explorator.
De unde ştii asta?
E frumos la fermă?
Bruno, ce-ai păţit?
Am făcut un leagăn, dar am căzut şi m-am tăiat la genunchi.
Pavel m-a adus în casă şi m-a bandajat.
- Du-te în camera ta. - Pavel spune că...
Nu mă contrazice. Du-te în camera ta.
Mulţumesc.
Nu e drept ca tu să ai o asemenea privelişte.
Nu fac schimb.
Cred că a venit şcoala.
Nu, mă refer la istoria recentă.
- Te interesează ultimele evenimente? - Da.
Deci eşti conştientă de situaţia
în care se află acum măreaţa noastră naţiune.
Da. Citesc ziarele oricând pot, iar unul dintre oamenii lui tata
mă ţine la curent cu tot ce se întâmplă.
Bine. Şi tu, Bruno? Citeşti ziarele?
- Citeşti ceva? - Cărţi.
Bine. Ce fel de cărţi?
În principal cărţi de aventuri.
Cavaleri în armuri strălucitoare, care explorează ţinuturi ciudate,
şi prinţese prostuţe care se bagă şi ele.
De asta am venit eu să te ajut. Câţi ani ai? Opt?
E timpul să scoţi nasul din cărţile de ficţiune
şi să începi să înveţi despre fapte.
E timpul să înveţi despre lumea adevărată
şi cred că ar fi ideal să începi cu asta.
Mori!
Bună.
Eu explorez.
- Tu ce faci? - Construim o baracă nouă.
Ai mulţi prieteni acolo?
Am câţiva. Dar ne certăm mult.
De asta îmi place să vin aici. Pot sta singur.
- Eu sunt Bruno. - Shmuel.
- Poftim? - Eu sunt Shmuel.
Aşa te cheamă pe tine? N-am mai auzit de numele ăsta.
Nici eu n-am mai auzit de numele Bruno.
Dar nimeni nu se cheamă Shmuel.
Eu locuiesc în casa aia.
- Ai mâncare la tine? - Nu.
Ţi-e foame?
Câţi ani ai?
- Opt. - Şi eu!
Nu e drept ca eu să stau aici, singur,
iar tu să stai acolo şi să te joci mereu cu prietenii tăi.
- Să mă joc? - Numărul ăla.
- Nu are legătură cu un joc? - Nu, e doar numărul meu.
Fiecare primeşte un număr diferit.
Aşa. Şi pe urmă ce se întâmplă?
- Trebuie să mă întorc. - Serios?
Da.
Mă bucur că te-am cunoscut, Shmuel.
Şi eu, Bruno.
Pa.
Mamă, nu-mi găsesc mingea de fotbal.
O fi în vreunul dintre dulapurile tale.
Nu este, am căutat-o.
Îmi dai o bucată de ciocolată?
O bucată. Da.
Bruno?
- Ai căutat în pivniţă? - În pivniţă?
Mingea de fotbal.
Fir-ar să fie!
- Gretel, ţi-am văzut toate... - Toate ce?
Toate păpuşile, în pivniţă.
Păpuşile sunt pentru fetiţe.
Nu e just să te joci cu jucării prosteşti
când oamenii îşi riscă viaţa pentru Patrie.
- "Dentistul poporului e şi al meu." - Destinul.
"Luptele şi necazurile sale, bucuriile şi supărările sale sunt ale mele."
"Trebuie să lucrez şi să creez pentru reînvierea Patriei mele."
"Istoria poporului meu este măreaţă şi glorioasă."
Şi e ora 12:00.
- Poftim? - Nu la ora asta terminăm?
Sfârşitul lecţiei este hotărât de meditator, Bruno,
nu de elev. Te rog să continui.
Bruno, aici erai.
Mă duc o oră în oraş. Vrei să vii şi tu?
Ai grijă cu ăla.
Mulţumesc.
Pot să te întreb ceva?
De ce voi purtaţi pijamale toată ziua?
- Nu sunt pijamale. - Mă rog, astea.
Trebuie să le purtăm. Ei ne-au luat toate hainele.
- Cine? - Soldaţii.
Soldaţii? De ce?
Mie nu-mi plac soldaţii. Ţie?
Mie da. Tata e soldat,
dar nu e dintre cei care iau hainele oamenilor fără motiv.
Atunci de care e?
E dintre cei importanţi.
Sarcina lui este să facă viaţa tuturor mai bună.
- Tatăl tău e fermier? - Nu, e ceasornicar.
Adică a fost. Acum repară cizme.
E ciudat că oamenii mari nu se pot hotărî
în legătură cu ce vor să facă. E la fel şi cu Pavel.
Îl cunoşti? Locuieşte acolo.
A fost doctor, dar a renunţat la asta ca să cureţe cartofi.
Pot să-ţi mai pun o întrebare?
Ce ardeţi în hornurile alea?
Le-am văzut fumegând acum câteva zile. Ardeţi paie?
Nu ştiu. Nu avem voie să ne ducem acolo.
Mama zice că sunt haine vechi.
Orice ar fi miroase oribil.
Aş vrea să-ţi fi amintit de ciocolată.
Da, scuze.
Ştiu! Poate că ai putea veni la noi, la cină.
Nu pot, din cauza gardului.
E pus ca să nu iasă animalele?
Animalele? Nu, e pus ca să nu iasă oamenii.
N-ai voie să ieşi?
- De ce? Ce-ai făcut? - Sunt evreu.
Trebuie să plec.
- Vii mâine? - O să încerc.
- La revedere! - Pa.
Ţi-am adus un cadou, scumpo.
Mulţumesc, mamă.
- L-ai văzut pe Bruno? - Cred că e afară, la leagăn.
Da, joi e bine. Trimit o maşină să vă ia pe amândoi.
Vin bunica şi bunicul?
Ai simţit şi tu mirosul ăla oribil, acum câteva zile?
- Venea de la hornuri. - Ce fel de boală?
În ziua când am căzut din leagăn.
- Ai simţit mirosul, mamă? - Tată.
Mamă.
Dă-mi-o să vorbesc cu ea.
Ba e acolo. O aud.
Da, abia aşteptăm. La revedere.
- Bunica nu vine? - Nu.
Se pare că e bolnavă. Dar vine bunicul.
- Ai simţit mirosul, tată? - Poftim?
Mirosul ăla oribil care venea de la hornuri. Ce era?
Cred că uneori se arde acolo gunoiul.
- Uite! - Ce e?
- Hei! - Gretel.
Nu e drept!
- Gretel. - Ce e?
E doar un joc.
Ralf, meditatorul pe care l-ai adus
predă şi copiilor mai mici, ca Gretel şi Bruno?
Aşa cred. De ce?
Ştim ce-i învaţă?
Gretel a devenit foarte...
Îi învaţă ceea ce învaţă acum toţi copiii.
Nu trebuie să rămână în urmă.
Vino.
Hai să ne culcăm.
"Evreul ne-a defăimat şi i-a asmuţit pe duşmanii noştri."
"Evreul ne-a corupt cu cărţi proaste."
"A luat în râs literatura şi muzica noastră."
"Pretutindeni, influenţa lui era distrugătoare,"
"iar rezultatul a fost prăbuşirea naţiunii noastre"
- "şi apoi..." - Da, Bruno.
Nu înţeleg.
Un singur om este de vină pentru prăbuşirea unei naţiuni?
Evreul de aici e un simbol pentru întreaga rasă evreiască.
Dacă ar fi fost un singur om,
sunt sigur că l-ar fi oprit.
Dar există şi evrei de treabă, nu?
Bruno, dacă ai găsi un singur evreu de treabă,
ai fi cel mai bun explorator din lume.
Continuă, Gretel.
"Scopul evreului este să devină conducătorul lumii."
"Evreul nu este creator, ci este distrugător."
"El este inamicul culturii."
"Mii de germani au sărăcit din cauza evreului."
Conaşule Bruno.
Ce faci? Abia ai mâncat, nu?
Mă duc la plimbare şi poate că mi se face foame.
Nu pune totul de-a valma în geantă. Dă-o încoace.
- Împachetez eu totul aşa cum trebuie. - Nu. Nu e treaba ta.
Bruno, ce e?
Ce faci cu geanta asta?
Herr Liszt ne-a dat nişte cărţi. Mă duc în leagăn, să citesc.
- Vreau să văd. - Ce?
- Cărţile. - Nu.
Bruno, vreau să văd ce cărţi v-a dat Herr Liszt.
- Am spus o minciună. - Poftim?
Am doar
nişte cărţi de aventuri.
Bine. Du-te.
Maria, diseară mai sunt doi oaspeţi la cină.
Va veni tatăl dlui Kommandant
şi cred că va veni şi lt. Kotler.
Poftim.
Ce s-a întâmplat?
- N-o arunca înapoi. - De ce nu?
- E periculos. - Periculos?
E doar o minge. Zău aşa.
Nu-ţi place să te joci?
- Sau nu-ţi plac jocurile cu mingea? - Nu aici.
- Spune-mi cum e jocul cu numerele. - Nu este un joc.
Fiecare are un număr şi gata.
Shmuel!
Bruno! Ce faci?
Mi-am scăpat mingea peste gard. M-am dus s-o iau.
Put şi mai urât când îi ard, nu?
Poftim?
Cu siguranţă şi dvs...
Elsa, am jurat să păstrez secretul.
- Faţă de soţia ta. - Da.
Am jurat pe viaţa mea. Înţelegi?
Elsa, şi tu crezi în asta.
- Vrei ca ţara noastră să fie puternică. - Dar nu aşa!
Cum poţi...
- Fiindcă sunt soldat. - Cum poţi...
- Soldaţii luptă în războaie. - Ăsta nu e un război.
E o parte importantă a războiului.
Patria pe care o dorim cu toţii, inclusiv tu,
nu poate fi realizată fără aşa ceva.
- Elsa! - Nu te apropia de mine!
A venit bunicul.
- Nu-mi vine să cred. - A venit bunicul.
Terminăm imediat.
Cine ţi-a spus despre asta?
Ce mai face bunica?
Nu se simte prea bine.
Păcat, abia aştepta să vă vadă.
- Data viitoare, dacă se simte mai bine. - Sigur.
Ralf, mama ta chiar este bolnavă.
Vorbeşte de vizita asta de multe săptămâni.
Poate că de asta s-a îmbolnăvit.
Tatăl vostru mi-a zis că aveţi un meditator.
Da. E drăguţ.
Dar nu ne lasă să citim cărţi de aventuri.
Facem doar istorie, e foarte plictisitor.
Să-ţi spun ceva, tinere.
Dacă n-ar fi existat istoria, acum n-am mai fi stat la masa asta.
Tatăl tău, prin munca lui de aici,
scrie istoria.
Când eram de vârsta ta, istoria era materia mea preferată,
iar tatăl meu nu era încântat.
De ce nu?
Era profesor de literatură la universitate.
Mai predă şi acum?
- Nu ştiu. - Nu ştiţi?
Nu ţinem legătura. A plecat din ţară.
Serios? Când?
Acum vreo patru ani, Herr Kommandant.
Dar nu poate fi prea bătrân. Câţi ani are, 40 şi ceva?
Unde s-a dus?
Dle lt. Kotler,
tatăl dvs, profesorul de literatură, unde s-a dus?
Cred că în Elveţia, Herr Kommandant.
Ciudat că a ales să plece din Patrie
acum, când era mai mare nevoie de el.
Când e nevoie de toţi, pentru a contribui la renaşterea naţiunii.
Mai vreau vin!
Ce motiv a avut? Era tuberculos?
S-a dus să schimbe aerul?
Mă tem că nu ştiu, Herr Kommandant.
Ar trebui să-l întrebaţi pe el.
Asta ar fi cam greu, nu crezi?
Dacă e în Elveţia...
Haide!
Ce ai în seara asta?
Poate că asta a fost. Poate că era bolnav.
Sau poate că nu era de acord.
- Cu politica guvernului. - Mai există şi asemenea oameni.
Ori sunt demenţi, ori sunt laşi.
- Oricum, sunt cu toţii nişte trădători. - Aşa este.
Dacă era şi cazul tatălui dvs,
probabil că v-aţi informat superiorii. Aveaţi datoria asta.
Dle lt. Kotler!
Evreu cretin! Jegosule!
Ralf!
Evreule!
- Tata stătea acolo şi gata. - Ce-ai fi vrut să facă?
Evreul a meritat-o.
Pot să te întreb ceva despre fermă?
Bruno, doar nu mai crezi că este o fermă?
E un lagăr. Se numeşte lagăr de muncă.
Pentru evrei, desigur.
Doar pentru evrei?
Fiindcă sunt cei mai buni muncitori?
Nu sunt acolo fiindcă sunt buni, prostuţule.
Nu sunt buni la nimic.
Sunt acolo fiindcă sunt răi.
- Ei sunt duşmanul. - Duşmanul?
- Credeam că luptăm... - Sunt răi.
Sunt nişte paraziţi răi şi periculoşi.
Din cauza lor am pierdut Marele Război.
Tu n-ai ascultat ce ne spune Herr Liszt?
Nu prea.
Tata nu e oribil, nu-i aşa? E un om bun.
- Sigur că da. - Dar conduce un loc oribil.
E oribil doar pentru ei.
Ar trebui să fim mândri de tata, mai mult ca oricând.
Datorită lui, ţara noastră va fi din nou măreaţă.
Cum ai zis şi tu, sunt cam ciudaţi. Puţin cam...
Sunt altfel.
Ei sunt duşmanul.
Sunt nişte paraziţi răi şi periculoşi.
De fapt nu sunt chiar oameni.
Ce cauţi aici?
Aveau nevoie de cineva cu degete mici ca să şteargă astea.
Noi doi n-ar trebui să fim prieteni.
Ar trebui să fim duşmani. Ştiai asta?
Vrei şi tu?
- Cum e tatăl tău? - Cum este?
E un om bun?
Te-ai gândit vreodată că n-ar fi?
Eşti mândru de el?
Tu nu eşti mândru de al tău?
E chiar aşa de groaznic în lagăr?
Cum îndrăzneşti să vorbeşti cu cei din casă?
Cum îndrăzneşti?
Mănânci?
Ai furat mâncare?
- Răspunde-mi! - Nu, dle. El mi-a dat-o.
E prietenul meu.
Cum?
Omuleţule,
îl cunoşti pe evreul ăsta?
Îl cunoşti pe evreul ăsta?
Nu, eu tocmai intram, iar el se servea.
Nu l-am mai văzut niciodată în viaţa mea.
Tu termină de şters paharele.
Când mă întorc, o să stăm de vorbă
despre ce se întâmplă cu şobolanii care fură. Vino.
Noii-veniţi sunt fericiţi să constate că viaţa în lagăr
nu înseamnă doar muncă.
Există, de asemenea, mult timp liber.
La terminarea zilei de lucru în fierărie,
la construcţii sau în fabrica de cizme, muncitorii se bucură
de multiplele forme de relaxare pe care le oferă lagărul.
Sportul organizat este foarte popular.
Cei care nu joacă sunt fericiţi să privească.
La terminarea zilei de lucru,
cafeneaua centrală este locul ideal
în care se adună prietenii şi familiile, pentru o masă hrănitoare.
Copiilor, în special, le plac dulciurile şi prăjiturile.
Seara, la concertele ocazionale
susţinute de orchestre sau de muzicieni talentaţi
din interiorul lagărului, publicul este numeros.
Alte forme de recreere includ cititul în bibliotecă,
olăritul, gătitul, arta şi horticultura, atât pentru adulţi, cât şi pentru copii.
În lagăr sunt disponibile aproape toate activităţile pe care ţi le-ai putea dori.
Splendid.
- Bravo. Excelent. - Mulţumesc.
La revedere, omuleţule.
Shmuel!
Nu înţeleg.
Am văzut un film despre un lagăr
care arăta foarte frumos.
Nu ştiu de ce am făcut-o.
Gretel şi toţi ceilalţi spuneau lucrurile alea,
iar soldatul ăla mă sperie.
Vin aici de multe zile, dar tu n-ai venit.
Am crezut că nu mai suntem prieteni.
Îmi pare rău pentru ce am făcut. Mai suntem prieteni, da?
Unde este Kurt? Nu l-am mai văzut de mult.
- Cine este Kurt? - Locotenentul Kotler.
A fost trimis pe front.
S-a considerat că tinereţea şi entuziasmul lui
vor fi mai utile acolo.
Herr Kommandant, la telefon.
De fapt, Gretel, a fost trimis acolo
fiindcă a omis să informeze autorităţile
despre lipsa de loialitate a tatălui său faţă de Partid.
Asta era datoria lui.
- Ăsta a fost ghinionul lui. - Ghinion?
A avut ghinion că a fost vorba de tată, nu de mamă.
Se presupune că pe mamă nu trebuie să o denunţi.
- Poftim? - Când se întoarce Pavel?
- Mamă? - Niciodată, prostule.
Era tata. Au fost bombardaţi.
Bunica a murit.
"...izbânda pe care ne-ai dat-o nouă"
"şi celor ce au adormit întru Domnul"
"ne menţine pe noi, cei ce încă suntem vii, în legătură"
"cu tot ceea ce Te slujeşte pe pământ"
"şi cu tot ceea ce Te înconjoară în ceruri,"
"alături de Cel care este învierea"
"şi viaţa, Care trăieşte şi stăpâneşte alături de Tine şi de Duhul Sfânt,"
"Sfânta Treime, lume fără sfârşit. Amin."
Nu poate s-o pună acolo. Ea n-ar fi vrut asta.
El vrea.
"Dumnezeu Atotputernic, Care prin moartea..."
Ai fost vreodată la o înmormântare?
Bunica şi bunicul au murit după ce am ajuns aici,
dar nu li s-a făcut nicio înmormântare.
Pe aia, de acolo până acolo.
Au murit amândoi în acelaşi timp?
Din ce cauză?
Nu ştiu.
Tata spune că s-au molipsit de ceva pe când veneam aici.
A trebuit să se ducă la spital imediat ce au ajuns aici.
Nu i-am mai revăzut.
Îmi place.
Aş vrea să facem ceva mai interesant.
- Piesa aceea, de acolo până acolo. - Asta?
- Nu, cealaltă.
- Pe asta, până aici? - Nu, acolo!
- Până aici? - Nu.
- Aici? - Nu.
- Nu vreau să mai pleci niciodată. - Nici eu.
Nu te poţi purta aşa!
- Pui în discuţie comportarea mea? - Nu poţi continua!
Ştiu. Nu mai pot suporta asta, Ralf.
Nu mai pot rămâne aici, ca să fiu şi eu părtaşă.
Nu crezi că o să se pună întrebări?
- Întrebări? - Ce spune asta
despre capacitatea de a-mi desfăşura munca, dacă nu-mi controlez familia?
- Muncă? Aşa numeşti tu asta? - Vino-ţi în fire, femeie.
Aşa e. Trebuie să ignor asta.
Să ignor faptul că bărbatul cu care m-am măritat e un monstru.
Nici mama ta nu te putea iubi.
Eşti fericit aici?
Da, foarte fericit.
Şi tu, Gretel?
Da, dar mi-e dor de casa noastră şi de prietenii mei.
Sunt sigur. Cred că şi ţie, Bruno, ţi-e dor de prietenii tăi.
Nu-mi mai este.
Cred că întrebarea este, dacă s-ar ivi o ocazie,
aţi prefera să locuiţi în altă parte?
- Acasă? - Nu la Berlin. Nu încă.
Într-un loc sigur, de exemplu la mătuşa Lottie, la Heidelberg.
Noi toţi? Adică şi tu?
Nu. Mă tem că deocamdată nu se poate.
Trebuie să rămân aici, să-mi termin munca.
Deocamdată, mamei voastre i se pare...
Consideră că ar trebui să mai staţi şi în altă parte.
V-ar plăcea?
Bruno, în viaţă trebuie să facem şi lucruri pe care nu le vrem.
Important este că mama nu consideră
că ăsta e locul potrivit în care să vă petreceţi copilăria.
Cu cât mă gândesc mai mult, cu atât îmi dau seama că are dreptate.
- Dar, tată... - Nu!
E timpul să plecaţi.
S-a întâmplat ceva?
Nu-l putem găsi pe tata.
A fost trimis să facă altă muncă, împreună cu nişte bărbaţi,
şi nu s-a mai întors.
Am şi eu nişte veşti proaste. Plec.
Cât timp stai de data asta?
De asta sunt proaste. Pentru totdeauna.
Mama zice că ăsta nu e un loc pentru copii, dar e o prostie.
- Când pleci? - Mâine, după prânz.
N-o să te mai văd niciodată?
Ba da. Poţi veni în vacanţă la Berlin, dacă vrei,
când toată lumea o să se înţeleagă bine din nou.
Aş vrea să te fi putut ajuta să-ţi găseşti tatăl.
Aş vrea să mă revanşez pentru că te-am dezamăgit.
Aşa aş fi reuşit, nu? Dacă te-aş fi ajutat să-ţi găseşti tatăl.
Ar fi fost grozav. Ca o misiune secretă.
- Aş putea să sap pe dedesubt. - Cu ăla?
- Nu, aş putea aduce ceva. - Nu e bine să vii aici.
Priveşte.
- Aş putea veni eu în partea ta. - Ce rost are?
Tatăl tău nu e aici, nu?
Dar eu aş ieşi în evidenţă dacă aş veni acolo, nu?
Nu arăt ca tine.
Ai putea arăta ca mine.
Dacă te-ai îmbrăca aşa ca mine şi te-ai rade în cap.
Nu mă rad în cap.
- Poţi să-ţi pui o bonetă. - Pijamaua mea are altă culoare.
Aş putea să-ţi aduc una de la noi. Sunt o mulţime într-o baracă.
Sunt cu miile. Dar chiar ai face-o?
- Vreau s-o fac. - Ai avea curajul?
- Vreau să te ajut să-ţi găseşti tatăl. - Trebuie să plec.
Ne vedem mâine? Aduc un sandviş enorm.
Şi nu uita pijamaua!
Bruno?
Mamă, pot să ies, să mă dau în leagăn?
- Bruno... - E ultima mea ocazie.
Bine, du-te.
- Credeam că nu mai vii. - Scuze. Mi-a fost greu să mă furişez.
N-ar trebui să fiu aici azi. Ai uitat pijamaua!
- Ai adus sandvişul? - Te-aş dezamăgi eu?
Shmuel.
Poftim.
Cum arăt?
Bine. Dă-i drumul.
Bruno?
Ajunge.
Să mergem să-ţi găsim tatăl.
Haide!
Conaşule Bruno?
Shmuel.
- Putem merge la cafenea? - La cafenea?
- Ar trebui să mă duc acasă. - Şi tata?
Da.
Să verificăm mai întâi în baraca noastră.
Bruno?
Haide.
Tata?
Sus!
- Ce se întâmplă? - Nu ştiu.
Uneori ne pun să mărşăluim.
Mişcaţi-vă! Sus!
Mişcaţi-vă!
Bruno!
Trebuie să fie pe undeva, pe afară.
Bruno!
Bruno?
- Mişcaţi-vă! - Mai repede.
Ridică-te.
Trebuie să te ridici!
Du-i afară!
...ceea ce înseamnă că ni se va tripla
capacitatea săptămânală,
aşadar, până la sfârşitul verii...
- Ralf. - Elsa, sunt într-o şedinţă.
Bruno a dispărut.
Haide!
Aşteptaţi aici!
Haide!
Mişcaţi-vă!
Treceţi la coadă!
Şi tu!
Bruno!
Mişcaţi-vă!
Haide.
Bruno!
Nu-i nimic. Cred că aşteptăm aici până trece ploaia.
Dezbrăcaţi-vă!
Unde ne ducem?
E doar un duş.
Duş?
Deschideţi porţile!
Mişcaţi-vă!
Bruno!
RETAIL SUBTITLE Driv3r