Traducerea: veverita_bc
Revizuirea traducerii: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
E o plăcere să străbaţi păduri neumblate;
E o-ncântare să fii pe-un ţărm singuratic;
Şi poţi avea tovărăşie acolo unde omul nu-i,
La marea cea adâncă şi-n muzica vuietului ei;
Nu-l iubesc mai puţin pe om, iubesc mai mult Natura... Lord Byron
Mamă...
Mamă! Ajută-mă!
- Ce s-a întâmplat? - N-am visat, Walt. N-a fost închipuire.
L-am auzit. L-am auzit. L-am auzit pe Chris.
L-am auzit!
- Ştiu. - Nu. N-a fost o închipuire, Walt.
Nu, l-am auzit. El... e...
- L-am auzit! - Billie...
Alexander Supertramp Aprilie 1992
Wayne, salutări din Fairbanks!
Am ajuns aici acum două zile.
A fost foarte greu să găsesc o maşină în teritoriul Yukon,
dar până la urmă am ajuns aici.
Am cumpărat o carte nouă despre flora şi fauna locală.
Sunt pregătit şi mi-am făcut provizii cu tot ce necesar
ca să trăiesc în mijlocul naturii timp de câteva luni.
S-ar putea să treacă mult timp până să mă întorc înapoi în Sud.
Voiam doar să-ţi spun că eşti un om pe cinste.
ÎNCHIS PE PERIOADA IERNII
- Doar până aici te pot duce. - E-n regulă, mulţumesc.
- Ţi-ai lăsat lucrurile pe bordul maşinii. - Păstrează-le.
- Cum vrei tu. - Mulţumesc încă o dată.
Hei, stai aşa puţin...
Poftim, ia astea! O să-ţi ţină picioarele uscate.
Dacă scapi cu viaţă, să mă suni. Numărul meu e în interiorul cizmelor.
Mulţumesc.
Acum păşesc
în sălbăticie.
ÎN SĂLBĂTICIE
E cineva?
E cineva pe aici?
Cred că nu!
PLECAT DIN FAIRBANKS TRAVERSAT UN RÂU MARE
ZIUA DUBEI MAGICE
Timp de doi ani cutreieră pământul...
Fără telefon, fără piscină, fără animale de companie, fără ţigări.
Libertatea supremă...
Un extremist. Un poet...
a cărui casă este...
drumul!
”Hei, ascultă, bătrâne. Nu mă psihanaliza tu pe mine, da?”
”Taci din gură. Te duc acolo unde mergem.”
- ”Şi unde te duci?” - ”Ţi-am mai spus! Mergem spre nicăieri!”
Şi acum, după doi ani de hoinăreală, vine ultima şi cea mai mare aventură.
Bătălia dramatică de a omorî
falsa fiinţă lăuntrică
şi de a încheia victorios revoluţia spirituală.
Nemaidorind să fie otrăvit de civilizaţie, fuge
şi străbate de unul singur pământul
pentru a se pierde în sălbăticie.
Alexander Supertramp, mai 1992.
Universitatea Emory, Atlanta, Georgia Cu doi ani înainte de „Duba magică”...
...munca asiduă
şi diferitele contribuţii aduse comunităţii noastre în timpul petrecut aici,
vă salutăm şi vă oferim tuturor o ultimă rundă de aplauze şi felicitări.
Nina Lynn Lockwynn.
Vanessa Denise Lowery.
Christopher Johnson McCandless.
Regina Victoria McNabb.
Îi văd stând în picioare la porţile formale ale facultăţilor lor.
Îmi văd tatăl mergând tacticos pe sub arcada de gresie roşiatică,
lespezile roşii scânteind ca nişte foiţe îndoite de sânge la ceafa lui.
O văd pe mama cu nişte cărţi subţiri sub braţ,
stând lângă stâlpul din cărămizi mici al porţii din fier forjat
încă deschisă în spatele ei, cu vârfurile ca de sabie în aerul de mai.
Sunt pe cale să absolve.
Sunt pe cale să se căsătorească. Sunt nişte copii. Sunt neştiutori.
Tot ce ştiu ei e că sunt inocenţi, că n-ar face niciun rău nimănui.
Îmi vine să mă duc la ei să le zic, ”Opriţi-vă, nu faceţi asta!
Ea nu e femeia potrivită! El nu e bărbatul potrivit!
O să faceţi nişte lucruri pe care nici nu vă puteţi imagina că le-aţi face vreodată.
O să faceţi lucruri rele copiilor voştri.
O să suferiţi în moduri de care nici măcar n-aţi auzit.
O să vă doriţi să fi murit...”
Îmi vine să mă duc la ei în lumina soarelui de sfârşit de mai şi să le-o spun.
Dar nu o fac. Vreau să trăiesc.
Îi ridic ca pe nişte păpuşi de hârtie şi îi lovesc unul de altul de şolduri
ca pe nişte cioburi de cremene, de parcă aş vrea să fac scântei din ei. Le spun:
”Faceţi ce v-aţi pus în gând să faceţi...
”iar eu voi povesti despre asta.”
Uite că au ajuns, Walt. Da?
Cine a scris asta?
Putea fi oricare din noi, nu-i aşa?
De ce o lasă pe Carine să-i conducă maşina?
Sunt o mulţime de poezii bune aici.
Trebuie să vorbesc cu ea despre asta.
Stai acolo!
Scuzaţi-mă, trebuie să-l aduc pe fiul meu. Azi a absolvit Colegiul Emory.
Lăsaţi-mă pe mine...
Chris, salut! Te-am tot aşteptat...
M-ai speriat de moarte când ai sărit pe podium în halul ăla.
- Bună, tată. - Felicitări, băiete. E un pas important.
Mulţumesc, tată.
Aşa...
- N-ai voie să conduci în Georgia. - De ce? Am permisul la mine.
E ilegal ca cineva cu permis de începător să conducă în alt stat
decât statul său natal. De asta.
Nu ştiam. Credeam că dacă sunt însoţită de cineva cu permis, e în regulă.
Hai să...
- O s-o ţină tot aşa? - Nu.
Se pare că toată lumea sărbătoreşte astăzi.
- O să rămână la bar, nu? - Da.
Cred că notele mele sunt destul de bune ca să intru la drept la Harvard.
Chris, asta e minunat!
E mare lucru.
Câţi bani ţi-au mai rămas în fondul pentru colegiu?
Exact 24.500 de dolari şi 68 de cenţi.
Exact.
A trebuit să mă duc la bancă azi dimineaţă, mamă.
Mama ta şi cu mine o să contribuim cu mare plăcere la bugetul pentru Harvard.
Aşa e.
Trebuie să mă gândesc ce-o să fac.
Mai întâi am multe de împachetat şi de lăsat în ordine aici.
Eu şi cu tatăl tău vrem să-ţi facem un cadou.
Vrem să te scăpăm de rabla aia.
- Care rablă? - Aia!
- Vrem să-ţi cumpărăm o maşină nouă. - Exact.
O maşină nouă?
De ce mi-aş dori eu o maşină nouă?
Datsunul merge foarte bine.
Credeţi că-mi doresc o maşină la modă?
Vă faceţi griji pentru ce-ar putea gândi vecinii?
N-aveam de gând să-ţi cumpărăm un Cadillac nou-nouţ, Chris.
Vrem să-ţi luăm o maşină frumoasă şi nouă care e sigură pentru condus.
Nu poţi şti niciodată când explodează din senin chestia aia.
Să explodeze! Să explodeze?
Aţi înnebunit? E o maşină grozavă.
N-am nevoie de o maşină nouă. N-am nevoie de nicio maşină.
- Nu-mi doresc nimic. - Bine.
- Obiectele astea! Obiecte, obiecte... - Bine.
- Faci ca totul să fie dificil. - Mulţumesc.
- Eu îţi mulţumesc ţie. - Poate că nu asta a vrut să zică.
Poate că preferă vechea lui maşină. Nu-i aşa mare lucru.
Mulţumesc. Pur şi simplu nu-mi doresc nimic.
Chris se evalua pe sine şi pe cei din jurul său după un cod moral foarte riguros.
Pa, Chris!
A riscat în ceea ce putea fi o cale implacabil de singuratică,
dar a găsit companie în personajele din cărţile care îi plăceau
de scriitori cum ar fi Tolstoi, Jack London până la Thoreau.
Îi putea cita în orice situaţie, şi adesea o şi făcea.
Am uitat să-l întreb ce citat şi-a ales pentru cina de absolvire,
dar îmi făcusem o idee destul de bună despre cine ar putea fi ţinta principală.
Pentru Chris era inevitabil să plece brusc.
Şi când a făcut-o, a făcut-o într-un mod original.
Capitolul 1: NAŞTEREA MEA
”N-ar trebui să negăm faptul că a fi pe propriile picioare ne-a bucurat dintotdeauna.
Acest lucru e asociat în mintea noastră cu evadarea
de istorie şi de asuprire şi de lege şi de obligaţii enervante.
Libertatea absolută...
Drumul a dus întotdeauna spre Vest.”
Am nevoie de un nume.
Alexander Supertramp. (SuperVânturăLume) Iulie 1990
Spre sfârşitul lunii iunie,
cei de la Emory trimiseseră situaţia şcolară finală a lui Chris.
Aproape toate notele erau de A. (n.t. nota maximă)
A la Apartheid în societatea sud-africană.
Minus A la politica africană contemporană şi criza de alimente din Africa.
Şi aşa mai departe. Isteţ băiat, fratele meu.
Dar era sfârşitul lui iulie şi nu mai primiserăm nici veste de la el.
Părinţii mei au început să-şi facă griji.
Chris nu avusese niciodată un telefon, aşa că
au hotărât să meargă în Atlanta ca să-i facă o surpriză.
Când au ajuns la apartamentul lui, au găsit un afiş cu “De închiriat”,
iar administratorul le-a spus că Chris se mutase la sfârşitul lui mai.
Da, a plecat acum două luni.
Aşa că atunci când au ajuns acasă,
a trebuit să le dau toate scrisorile pe care i le trimiseseră lui Chris în vara aceea,
şi care fuseseră returnate într-un pachet.
Chris aranjase la oficiul poştal să le reţină până în 1 august,
ca să câştige timp.
Ştiai despre asta?
Nu mi-a spus nimic.
Am înţeles ce făcea. Petrecuse patru ani
îndeplinind absurda şi apăsătoarea îndatorire de a absolvi facultatea,
iar acum era emancipat de acea lume a abstractului,
a falsei siguranţe, a părinţilor şi a îndestulării materiale.
Aceste lucruri îl îndepărtau pe Chris de adevărul existenţei sale.
Traseul Culmilor Pacificului, California de Nord, august 1990
Hei!
- Salut, omule. Nu mai alerga, urcă! - Bine, super.
De-abia te-am văzut sub pălăria aia ciudat a ta.
Uşa asta e cam stricată. Aşa... Sus!
El e Rainey.
- Bună, Rainey. - Salut, eu sunt Rainey.
- Eu sunt Jan. - Bună. Eu sunt Alex.
Alex cel cu pălăria pe cap.
- Mi-a zis-o, omule. - Da...
Deci eşti piele acum.
- Sunt piele? - Da, un hoinar în piele.
Aşa sunt numiţi cei care merg pe jos.
- Practic, noi suntem hoinari în cauciuc. - Asta fiindcă noi avem o maşină.
- Nu trebuie să mă împingi... - Haide, te rog...
Da, şi Alex ar putea avea o maşină, dar a hotărât să-şi ardă toţi banii.
De ce-ai făcut asta?
N-am nevoie de bani. Îi face pe oameni să fie prevăzători.
Haide, Alex, trebuie să fii un pic prevăzător.
Cartea aia a ta e tare şi toate alea, dar...
nu poţi să depinzi numai de frunze şi fructe de pădure.
Nu ştiu dacă aş vrea să depind de mai mult decât atât.
Unde sunt părinţii tăi?
Îşi trăiesc viaţa pe undeva.
Pari a fi un puşti iubit. Fii corect...
Corect?
Ştii la ce mă refer.
O să-l parafrazez pe Thoreau...
”În loc de dragoste, bani, destin,
faimă, corectitudine...
daţi-mi adevărul!”
De când ne putem aminti Chris şi cu mine,
în casa noastră au fost zilnic certuri,
violenţă la care eram forţaţi să fim martori.
Era foarte real,
dar în acelaşi timp părea ca la teatru.
Jucam atât rolul judecătorilor cât şi al acuzaţilor.
Şi ţi-am luat acest simbol, un simbol scump...
Tata fusese tânărul geniu
căruia NASA îi încredinţase realizarea proiectelor cruciale
pentru sistemele radar ale sateliţilor americani
care urmau să fie răspunsul nostru la Sputnikul ruşilor.
Iar mai târziu el şi cu mama au înfiinţat o firmă de consultanţă
îmbinând entuziasmul ei inepuizabil
cu bogatul său bagaj de cunoştinţe.
Uită-te la asta...
Dar până în momentul în care firma a realizat primul milion,
succesul în carieră şi banii păreau doar să le fi accentuat orbirea.
Mulţumesc foarte, foarte mult.
Îmi amintesc de prima întrunire a familiei
în care ne-au anunţat despre intenţiile lor de a divorţa.
Voiau să alegem cu care dintre ei vrem să rămânem.
Am plâns în neştire.
Divorţul n-a mai avut loc,
dar ameninţările şi întrunirile n-au mai încetat.
N-a trecut mult timp până când eu şi Chris ne-am închis în noi.
Le spuneam:
“N-aveţi decât...
“Divorţaţi!”
Doamne!
Dacă aş aprinde un chibrit de tine, aş avea şi cina şi căldură în acelaşi timp.
Unde se duce Jan?
Ei bine, prietene...
situaţia nu e prea roz pe frontul hippiot.
Eşti destul de harnic, nu-i aşa?
Puţin.
E ciudat cum decurg lucrurile în anumite momente.
Am iubit-o pe femeia aia foarte mulţi ani, frăţioare.
Dar, ştii, are şi ea povestea ei.
Trecem printr-o perioadă dificilă într-un mod foarte tăcut.
Aşa că atunci când te-am întâlnit pe tine ieri,
perioada asta prin care voiam să trecem într-un mod tăcut
a început să vorbească singură despre ea. Înţelegi ce vreau să zic?
- Cred că da. - Şi ce anume crezi?
Păi...
Unii oameni simt că nu merită să fie iubiţi.
Se îndreaptă tăcuţi înspre spaţii goale,
încercând să astupe golurile din trecut.
Ce abordare... Iisuse!
- Nu eşti Iisus, nu-i aşa? - Ia te uite cine vorbeşte.
Ai de gând să păşeşti pe apă ca să mi-o aduci înapoi, prietene?
Nu... Mi-e frică de apă.
Mereu mi-a fost.
E ceva peste care trebuie să trec odată şi-odată, nu?
Aşa că... Mă duc să înot
dacă duci tu lemnele de foc la tabără.
- Să zicem că da. - Da?
- Sunt ca şi duse. - Bine...
”Marea îţi oferă doar valuri puternice,
şi uneori ocazia de a te simţi puternic.
Acum... Nu ştiu eu prea multe despre mare,
dar ştiu sigur că aici aşa e.
Şi mai ştiu cât de important e în viaţă nu neapărat să fii puternic,
ci să te simţi puternic,
să te măsori măcar o dată,
să te găseşti măcar o dată într-una din cele mai vechi condiţii umane,
faţă în faţă cu bolovanul orb şi surd singur,
cu nimic care să te ajute în afară de mâini şi de propria-ţi minte.”
- Vine un val uriaş! - Fugi!
Rainey, îngheţ!
Poţi să mă ţii în braţe?
Se pare că marina a dezafectat şi a abandonat o bază acolo.
Tot ce-a mai rămas e o reţea imensă de fundaţii din beton sau lespezi.
- Tare ţi-ar plăcea lespezile alea. - Ţi-ar plăcea, omule...
- Ţi-ar plăcea dacă ai mai fi pe drumuri. - Ţi-ar plăcea.
- Tovarăşi de călătorie. - Doar leneveşti la soare.
- Nimic nu se compară cu asta. - Sună bine.
Dacă vii şi tu, o să-ţi fac rost de o pălărie ca lumea.
- Promiţi? - Îţi jur.
Scumpa mea...
- Încetează... Opreşte-te... - Da.
- Bine...
Aşteaptă să sting lumina.
MULŢUMESC, JAN ŞI RAINEY
- Mi-a amintit de... - Ştiu.
Capitolul 2: ADOLESCENŢA
Vreau să spun că eşti foarte bun. Adică eşti...
de vreo 100.000 de ori mai bun decât orice măr pe care l-am mâncat vreodată.
Eu nu sunt Superman, sunt Supertramp!
Iar tu eşti un Supermăr.
Eşti atât de gustos...
Eşti atât de organic, atât de natural...
Eşti mărul ochiului meu.
La începutul lui septembrie,
părinţii au fost sunaţi de Poliţia din Annandale,
şi anunţaţi că maşina abandonată a lui Chris
fusese identificată de către o patrulă de autostradă din Arizona.
Un grup de căutători de flori rare a dat peste ea în deşert.
Nu erau semne că Chris ar fi intenţionat să se întoarcă la ea.
Dar nu erau nici semne că ar fi fost spartă.
Poliţiştii s-au gândit că aşa a vrut Chris s-o lase şi nu că i-a fost furată.
Liniştea iniţială resimţită de mama şi tata
s-a transformat repede în conştientizarea faptului că Chris încerca de fapt
să nu fie găsit.
Duba magică - Săptămâna a treia
ATENŢIE LA OREZ
NU ESTE VÂNAT
Puternic...
poţi face orice. Poţi merge oriunde.
Banii, puterea sunt o iluzie.
Important e ce ai în cap.
Poţi fi tu însuţi.
Eu... şi cu tine.
Unu... doi... Nu, nu, nu...
Doi...
Trei...
Nu fi timid cu ea. Continuă. Aşa e bine.
Estul Dakotei de Sud 10 septembrie 1990 - cu 19 luni înainte -
Dacă mergi prea repede, nu se adună tot grâul.
Aşa, în linie dreaptă, în linie dreaptă... Puţin mai drept.
Nu vezi cum mergi? Un pic mai drept.
- Acum eşti şofer de combină. - Ia uite ce privelişte!
Stai cu ochii pe grâu. Ai grijă să-l seceri.
Poţi să te uiţi în spate să vezi cât de mult iese, da?
- Cum te simţi? - Mă simt minunat.
Bine, mergi drept. Dumnezeu să te binecuvânteze.
Acum câştigă ceva bani, prietene. Ne vedem curând!
Bine.
Wayne! Unde te duci?
Frumos, Kevin. Ştii că te iubesc.
- Glumesc cu tine. Glumesc. - Încetează!
- Glumesc cu tine. - Vezi-ţi de treaba ta, Wayne!
- De ce te-ai burzuluit aşa? - Nu ştiu.
Noi doi suntem de aceeaşi parte. De aceeaşi parte.
- M-am săturat să râzi de mine. - Kevin, suntem de aceeaşi parte.
Atunci lasă-mă... Dacă vreau vagin, lasă-mă să fac rost de el!
- Ăsta vorbeşte serios. - Hai să jucăm cărţi! Jucăm cărţi?
Hai, atunci!
Patru, şase dolari. Pariaţi toţi banii, vreau să vă văd pe toţi faliţi!
- Vrei să joci şi tu? - Nu...
- Kevin, cât ai făcut săptămâna asta? - 260.
Avem 260.
O să rămânem la 260. Ăsta e numărul nostru.
Avem vreo 9.000 de kilograme.
Avem 9.000 de kilograme de care trebuie să scăpăm.
Poate facem asta după prânz înainte să ne apucăm de orice altceva.
Putem folosi rezervele de 500 de dolari.
Ce părere ai de toate astea?
Îmi plac toate astea.
Nu cred că se poate descurca.
Este pe-aici vreo bibliotecă sau librărie cu cărţi despre vânătoare şi conservare?
Pentru tot ce are legătură cu vânătoarea, conservarea cărnii,
afumarea ei sau orice altceva, vorbeşte cu Kevin, el e omul tău.
Omul Naturii! De ce te fascinează chestiile astea?
- Mă duc în Alaska! - Alaska, Alaska?
Sau în oraşul Alaska? Pentru că există pieţe în Alaska.
În oraşul Alaska, nu în Alaska. În oraşul Alaska sunt pieţe.
Nu, omule... Alaska, Alaska!
O să fiu numai eu acolo, numai eu. Acolo departe. O să fiu...
Numai eu singur.
Ştii tu, fără ceas, fără hartă, fără topor, fără nimic. Fără absolut nimic.
Pur şi simplu să fiu acolo, să fiu acolo în mijlocul ei.
- Munţi imenşi, râuri, cerul, vânatul. - Da...
Vreau să fiu în mijlocul ei, înţelegi? În sălbăticie!
- În sălbăticie. - Doar sălbăticia...
Da... Doar...
Ce faci după ce ajungi acolo? Să zicem că eşti în sălbăticie, ce faci?
Pur şi simplu trăieşti, omule. Pur şi simplu...
eşti acolo, trăind clipa în locul ăla deosebit şi în momentul ăla.
- Da... - Poate că după ce mă întorc...
- O să scriu o carte despre călătoriile mele. - De ce nu?
Despre cum să scapi de societatea asta bolnavă.
- Societate! Societate! - Societate!
- Societate, omule! - Societate!
- Societate! Societate! - Societate!
Societate, înţelegi? Societate!
Pentru că... ştii ce nu înţeleg eu? Nu înţeleg de ce oamenii,
de ce absolut toţi oamenii sunt atât de răi unii cu alţii şi atât de des.
Pentru mine n-au niciun sens judecata, controlul...
Totul, întreg spectrul e doar...
Despre care oameni vorbim noi aici?
Ştii tu... Părinţi, ipocriţi,
politicieni, nemernici...
Asta e o greşeală.
E o greşeală să te implici prea mult în chestii de genul ăsta.
Alex, eşti un tip al naibii de tânăr, un tip al naibii tânăr.
Dar îţi spun un lucru...
Eşti un tip tânăr! Nu poţi jongla cu focul şi sângele tot timpul!
- Trebuie să te eliberezi... - Wayne, despre ce vorbiţi voi aici?
- Ce-i? - Adică...
Vorbesc despre sânge şi foc.
Vorbim despre încercarea de a jongla cu sângele şi focul.
- Oricum, cine eşti tu să dai sfaturi? - Cine sunt eu ca să dau sfaturi cuiva?
- Da... - Ei bine, mă bucur să te cunosc.
- Sunt Domnul Fericit. - Domnul Fericit!
Iar Domnul Fericit dă sfaturi, uneori.
- Alex, te rog... - Îmi pare rău.
Uneori Domnul Fericit... Domnul Fericit e întotdeauna fericit.
Dar ştii când e cel mai fericit?
- Nu e întotdeauna fericit... - Când e fericit?
- Chiar vrei să-mi spui? Atunci spune-mi! - Îţi spun acum...
- Acum... - Stai jos să nu păţeşti ceva...
La un lucru ar trebui să fii atent când eşti acolo.
La ceea ce s-a întâmplat la sfârşitul anilor '40 la Roswell.
Când o verificare atentă a înregistrării taxelor a dezvăluit
că Chris îşi donase economiile de-o viaţă pentru scopuri caritabile,
mama şi tata au devenit ceea ce tata numea “mobilizaţi”.
Au angajat un detectiv particular şi au anunţat poliţia la nivel naţional,
hotărâţi să-i dea de urmă.
Eu m-am gândit că e printre ţigani, departe de ochii legii.
Astea-s afacerile alea cu televiziune gratuită prin satelit.
Tu ai spus-o, Alex, nu eu.
O să ai nevoie de ceva. Ce fel de armă ai?
Probabil că o să-mi iau ceva de calibru 22. O puşcă de calibru 22.
Bine, atunci.
Când îţi împuşti vânatul, timpul este esenţial.
Primul lucru pe care trebuie să-l faci e să ai grijă să jupoi carnea aşa cum trebuie.
N-ai prea mult la dispoziţie să faci asta, o oră sau două.
Depinde şi de vreme. Mai ales dacă e cald, ai mai puţin timp la dispoziţie.
Trebuie să ai grijă să nu laşi muştele să se aşeze pe carne.
pentru că odată ce muştele încep să-şi depună ouăle şi ies larve şi viermi,
- ştii tu, târâtoarele alea scârboase - e prea târziu.
E prea târziu...
M-aţi prins. M-aţi prins.
L-am avertizat pe Wayne în legătură cu cutiuţele alea negre.
Domnule Westerberg, Scott Baker, FBI. Cred că ştiţi de ce suntem aici.
- Impresionantă desfăşurare de forţe. - Da.
Sunteţi amabil... să-mi trageţi fermoarul?
- Mulţumesc. - Haideţi!
Îmi pare rău, băieţi, va trebui să oprim activitatea pentru o vreme!
Alex, poţi să te întorci să lucrezi pentru mine oricând vrei!
Cecurile voastre sunt la Gil. Nu cred că am să lipsesc prea mult.
Nu uita, Alex, lasă Alaska până la primăvară.
Spre Sud, puştiule. Mai bine te duci spre Sud.
În anul în care Chris a absolvit liceul,
a cumpărat un Datsun la mâna a doua şi a traversat cu el toată ţara.
A fost plecat cea mai mare parte a verii.
Ajunge! O să se uite vecinii.
Vrei s-o pulverizezi?
Imediat ce-am aflat că s-a întors, am alergat la el în cameră să vorbesc cu el.
În California a căutat nişte vechi prieteni de familie.
A descoperit că poveştile părinţilor noştri despre cum s-au îndrăgostit şi s-au căsătorit
erau minciuni calculate ce ascundeau un adevăr urât.
Când s-au întâlnit, tata era deja căsătorit.
Şi chiar şi după ce s-a născut Chris,
tata a mai făcut un copil cu prima lui soţie, Marcia,
cu care era încă legal căsătorit.
Brusc, acest lucru ne-a redefinit pe Chris şi pe mine drept bastarzi.
Aroganţa tatei l-a făcut să dea uşor uitării durerea provocată.
Iar mama, în ruşinea şi jena unei tinere amante,
a devenit complicele lui la minciună.
Fragilitatea unui cristal nu este slăbiciune, ci fineţe.
Părinţii mei au înţeles că un pahar fragil din cristal trebuie îngrijit,
altfel se poate sparge.
Dar când a fost vorba de fratele meu,
se pare că n-au ştiut sau nu le-a păsat că derularea faptelor lor secrete
urma să aducă o devastare care îi putea despărţi.
Căsnicia lor frauduloasă
şi renegarea de către tatăl nostru al celuilalt fiu al său era pentru Chris
o ucidere a adevărului de fiecare zi.
A simţit că întreaga lui viaţă ia o nouă întorsătură,
ca un râu care brusc îşi inversează sensul de curgere,
curgând dintr-o dată în amonte.
Aceste revelaţii au lovit în plin simţul identităţii lui Chris.
Au făcut ca întreaga lui copilărie să pară ficţiune.
Chris nu le-a spus niciodată că ştie
şi m-a făcut şi pe mine să promit că n-o să spun nimic.
Nu-mi permit 4 oameni. Cine plăteşte pentru al patrulea? Bryan nu-şi permite 4!
Contează?
- Te pot ajuta cu ceva? - Da...
Dacă aş vrea să merg cu caiacul pe râu, unde ar fi cel mai bun loc de lansare?
Aşteaptă puţin... ”Loc de lansare?”
Câtă experienţă ai?
- Nu prea multă. - Ai ceva? Permis ai?
- Permis? Permis pentru ce? - Nu poţi să mergi pe râu fără permis.
Dacă vrei, poţi să completezi o cerere, să capeţi puţină experienţă,
şi o să te înscriu pe lista de aşteptare.
Nu, e cineva aici... Ne gândim noi la ceva.
- O listă de aşteptare pentru mers pe râu? - Exact.
- Da, o să fie... - Şi cât trebuie să aştept?
Stai aşa puţin...
Înţelegerea e că o să fim noi doi, sau o să fim noi doi şi ea.
Următoarea dată disponibilă este... 17 mai 2003.
Grozav. S-a făcut. Noi trei, atunci!
Doisprezece ani?
- Ce-ai zis? - Doisprezece ani? Ca să merg pe un râu.
Te sun eu mai târziu.
Există varianta asta,
sau te poţi alătura unui grup de turişti însoţiţi de un ghid autorizat.
E posibil să renunţe cineva în ultima clipă, dar o să te coste 2.000 de dolari.
Mulţumesc foarte mult.
Casca, omule!
Sunt Supertramp!
”Dacă acceptăm faptul că viaţa umană poate fi condusă de raţiune,
posibilitatea existenţei vieţii e distrusă.”
Bună!
Bună.
Vino! Stai cu noi!
Avem hot dog.
- Eu sunt Mads. - Mads?
- Mads. Bună. - Mads.
- Alex. - Bună, Alex.
Salut. Eu sunt Sonja.
Bună, Alex.
Noi suntem din Copenhaga. Iar tu vii de la cataracte...
Aşa e.
- Eşti nebun! Eşti nebun, omule. - Dumnezeule!
Sonja, fugi de lângă el! Fugi de lângă el. E nebun! E nebun!
O să fac un hot dog pentru tine. Imediat.
Îmi place asta. Ţie nu?
Ştii... Asta e natura.
Deci încotro te duci?
- Încă nu m-am hotărât. - Serios?
Nouă ne place foarte mult aici.
Şi ne bucurăm că te-am întâlnit. Ne bucurăm foarte mult.
Ştii, am fost în Los Angeles, şi pe urmă am fost la Las Vegas.
Las Vegasul e foarte frumos. Universul e aşa de bun.
- "Universul e foarte bun". - Ştii ce vreau să zic?
- Da. - Întregul Univers.
Doar locul. Oraşul, vrea ea să zică. Nu stăpâneşte prea bine engleza.
Dar pe urmă am venit aici.
Nu-mi pasă că e prostuţă, îmi place de ea.
Să ştii că de aici poţi să ajungi tocmai în Mexic.
- Da? - Da. Poţi lua caiacul,
poţi ocoli până la Barajul Hoover, poţi da o raită pe acolo,
apoi poţi merge pe râu în aval până în Mexic!
- Serios? - Da.
Haide, haide!
E aşa de înceată uneori.
- Uite harta. - Dar o iubesc...
- Aici. Barajul Hoover. - Bun.
Sunt vreo 330 de kilometri, cred.
- Mile? - Da, mile, vreo 200 de mile.
- Două sute de mile. - Două sute de mile. Da, omule.
Ştii, mă întreb dacă aş putea să vâslesc până în Golful Californiei.
Da, da, da, poţi! Ştii, o să vin cu tine.
Vin cu tine. O lăsăm pe Sonja aici şi luăm caiacul.
Nu, nu, mergem până în Mexic!
Ştii? Pentru că inima fiecărui bărbat tânjeşte după o amantă mexicană.
Omule...
Trebuie să plec. Îmi pare rău, trebuie să plec.
- De ce? - Mă urmăreşte patrula râului.
N-am voie să fiu aici. Trebuie să ai un fel de permis,
o chestie emisă de autorităţi ca să poţi fi aici iar eu nu am.
Dacă vedeţi pe cineva, pe vreunul din jandarmi sau ceva...
- Să nu le spuneţi că m-aţi văzut, bine? - Bine.
Bun, repet, îmi pare tare rău, omule. Mi-aş fi dorit să mai stau.
- Ai grijă, omule. - În regulă. Ai grijă, Mads...
Mă bucur că te-am cunoscut!
- Pa, Alex. - Mi-aş fi dorit să mai stau.
Să-i saluţi pe mexicani din partea mea!
Pa, Alex!
Peste câteva luni e Crăciunul
iar ultima ştire primită e că i-a fost găsită maşina.
Acum câteva zile m-am plimbat puţin, şi pentru prima oară m-a deranjat
că nu doar părinţii mei n-au mai primit veşti de la Chris.
Scumpo? Sunt eu...
Îmi pare rău. Tot ce s-a întâmplat a fost din vina mea.
Mai dă-mi o şansă.
Te rog să faci asta... Haide. Fă-o pentru mine.
Haide, mai trebuie să introduc o fisă şi n-o am, aşa că vrei să te grăbeşti?
Haide, nu-mi închide telefonul...
- Hei... Uite o fisă... - Mulţumesc.
Tocmai mi-a picat o fisă din cer,
aşa că... uite că vorbesc mai departe cu tine.
Am pus fisa acum, hai să... Nu, nu, nu, nu, nu!
Mă întrebam de ce nu încearcă să sune în caz că aş fi răspuns eu.
Putea să închidă telefonul dacă nu răspundeam eu.
De ce n-a trimis o scrisoare, poate printr-un prieten?
M-a durut...
dar mi-am spus că e bine.
Ştia că îl iubesc îndeajuns ca să îndur tot fără să ştiu nimic de el.
Şi m-a ajutat să-mi amintesc că era ceva mai mult decât revoltă,
mai mult decât furie ceea ce-l mâna.
Chris mereu a fost mânat de ceva, mereu a fost un aventurier.
Când avea patru ani,
a mers odată pe jos la şase străzi distanţă de casă la trei dimineaţa.
A fost găsit în bucătăria unui vecin,
urcat pe un scaun, cu mâna în dulăpiorul lor cu dulciuri.
Dacă deschide vreun dulăpior acum, trebuie să fie ceva foarte de dulce în el.
Wayne,
nu-mi place să mă gândesc că un om sălbatic ca tine e într-o cuşcă.
E prea uşor să hoinăresc cu banii ăştia cu care m-ai plătit.
Zilele mele erau mult mai interesante când aveam buzunarele goale.
M-am hotărât să-mi trăiesc viaţa o vreme de acum încolo.
Libertatea şi frumuseţea simplă sunt pur şi simplu prea bune ca să trec pe lângă ele.
Marea Cortez 2 decembrie 1990
- Ai trăit într-o peşteră timp de 36 de zile? - Da, domnule.
Şi cum ai intrat în Mexic, în primul rând?
Prin scurgerea Barajului Morelos.
Râul seacă destul de repede dincolo de baraj, nu?
Da... Se transformă într-un sistem de canale de irigaţii uimitor,
mulţumită barajelor din nord.
Aşa că mi-am târât caiacul prin deşert şi am făcut autostopul până în Golfo.
Dar după câteva săptămâni, m-a prins o furtună de nisip şi mi-a zburat caiacul.
Aşa că am mers înapoi spre nord... Şi iată-mă!
Nu poţi să treci graniţa fără acte.
- Ne-am înţeles? - Da, domnule.
Oricum am mâncat nisip cât să-mi ajungă până la oraş.
Bine. Stai pe loc. Mă întorc imediat.
Unii ar putea întreba:
”De ce să acţionăm acum? De ce să nu aşteptăm?
Răspunsul este limpede. Lumea nu mai poate aştepta.”
Bună, îmi puteţi spune cât e ora?
- Ora? - Da...
Bine.
Pe faţă şi pe verso. Nu mai am planşete cu clemă,
aşa că ia una de la ceilalţi.
- Următorul. - Bună.
Îmi spuneţi cum aş putea obţine un act de identitate?
- V-aţi pierdut buletinul, domnule? - Da.
Nu aveţi certificat de naştere? Nimic?
Bine... Va trebui să vă adresaţi la un birou DMV.
Îi puteţi găsi acolo dimineaţa. Cel mai apropiat e în Montebello.
Noi vă putem da doar un voucher. Veniţi la biroul ăsta dacă vreţi un voucher.
- Bine. - Cum vă numiţi?
Alexander Supertramp.
- Cum aţi spus? - Alexander...
- Supertramp. - Supertramp...
- Serios? - Da...
Bine, atunci am să ţi-o pregătesc, Supertramp. Am ceva pentru tine.
- Poftim, Supertramp... - Mulţumesc mult.
Bine, scumpule.
- Încă ceva. - Da.
Aveţi un pat şi pentru mine? Îmi pare rău...
Nu... Sigur că am un pat şi pentru tine. Semnează acolo.
Completează asta şi o să-ţi găsesc imediat unul. Mi s-a terminat...
- Ce se petrece acolo în spate? - Gata. Scuze.
- Haide, ajută-mă... - E-n regulă. Mulţumesc, doamnă.
Supertramp...
Ştii ce ai de făcut.
Bun, mişcă-te!
Mulţumesc, dar până la urmă nu mai am nevoie de pat.
Pleci aşa de repede? Supertramp!
Capitolul 3: MATURITATEA
Să-ţi văd faţa! Nu uit niciodată o figură.
Dacă te mai văd o dată, nu te arestez, te omor.
Te pui cu Căile Ferate,
şi vom face orice ca să-i ţinem departe pe găinarii ca tine.
Da, domnule.
Ai vreun act de identitate?
- Nu, domnule. - Sigur că n-ai!
E ultimul avertisment, prietene.
Totul e-n regulă.
Bun băiat!
Da! Despre asta vorbeam. În sfârşit!
Duba magică - Săptămâna a şaptea
ORGANIZAREA
HARTA ÎMPREJURIMILOR
RÂUL CEL LAT
SEMNE
SISTEM DE SEMNE
PENTRU URME DE SĂLBĂTICCIUNI
Mulţumesc frumos.
În scrisorile pe care Chris mi le-a scris în timpul facultăţii,
era evident că avea în continuare probleme cu mama şi tata.
Mi-a spus că sunt singura persoană din lume
care ar putea înţelege ce are el de spus.
- Din banii cui cumperi tu cadourile astea? - Eu muncesc!
Singurul motiv pentru care nu vorbesc e că te dai mare în faţa tuturor.
Eu aduc clienţi pentru ca afacerea asta să funcţioneze!
Ţie nu-ţi pasă deloc ce fac eu!
Nici măcar nu mai vreau să vorbim despre asta!
Nu pleca de-aici, femeie! Femeie!
Copii! Priviţi ce-mi face tatăl vostru!
Pentru Dumnezeu, priviţi ce mă pune mama voastră să fac!
Du-te dracului! Te urăsc!
N-o să mai fie nicio petrecere! O să anulez Crăciunul anul ăsta!
Anulezi Crăciunul? Dar cine te crezi? Dumnezeu?
- Exact! Eu sunt Dumnezeu! - Nu eşti Dumnezeu!
Nu poţi anula Crăciunul! Astea-s prostii!
SINGUR!
ÎN SĂLBĂTICIE!
Mai sunt zece persoane!
Alex...
Nu vreau să te bat la cap, faci o treabă extraordinară...
Vreau să te ţin în echipă şi cu toţii vrem să te ajutăm să ajungi în Alaska,
dar trebuie să porţi şosete.
După aproape un an de la dispariţia lui Chris,
furia, disperarea,
şi sentimentul de vinovăţie al părinţilor s-au transformat în durere.
Iar durerea părea să-i apropie.
Chiar şi feţele li se schimbaseră.
Era convinsă că e Chris...
Că de fiecare dată când trecea pe lângă un vagabond e fiul ei...
Şi mă tem pentru mama din ea.
Instinctele par să simtă ameninţare aunei pierderi
atât de intens şi ireparabil,
încât mintea se poticneşte în luarea unei măsuri.
Încep să mă întreb dacă mai pot înţelege tot ce mai vrea să spună Chris,
dar apoi îmi vin în fire
şi-mi amintesc că aceştia nu sunt părinţii cu care a crescut el,
ci nişte oameni slăbiţi de reflexia forţată care vine odată cu pierderea.
Totuşi...
tot ce spune Chris trebuie spus!
Şi am încredere că tot ceea ce face trebuie făcut!
Asta e viaţa noastră.
Un vânat mare... Un vânat foarte mare.
Aici e!
La naiba!
Plecaţi de-aici!
”Hei, tată, pot să aprind eu focul? Te rog, tată, doar de data asta...”
- ”Păi, fiule, tu adu mai bine tu gazul.” - ”Haide, tată. Te rog, tată, te rog!”
- ”De ce nu, Walt? Pare o idee bună...” - ”Taci din gură, Carine! Taci din gură, Carine!”
”Nu, Billie. Ţi-am spus o dată. Nu mă face să-ţi spun şi a doua oară, da?”
”Da?”
”M-ai auzit? M-ai auzit, femeie? M-ai auzit, femeie?”
”M-ai auzit, femeie?”
”Îmi pare rău. Îmi pare rău, Walt...”
”Îmi pare rău...”
Rahat!
Nu! Nu!
Blestematelor!
Fir-ar să fie! Rahat!
...CA O TRAGEDIE! MAI BINE NU S-AR FI ÎNTÂMPLAT.
ÎMPUŞCAT ELANUL.
UNA DIN CELE MAI MARI TRAGEDII DIN VIAŢA MEA.
”Se simţea clar prezenţa unei forţe ostile omului.”
”Era un loc al păgânismului, al ritualurilor, al superstiţiilor,”
”destinat mai degrabă pietrelor şi fiarelor sălbatice decât nouă.”
Capitolul 4: FAMILIA
Soony! Hei, Soony!
Vino-ncoace, fetiţo!
Nu... Nu!
18 decembrie 1991 - Cu 4 luni înainte de dubă -
Dar acum mă concentrez numai la Alaska.
- Da. - Alaska.
În regulă. Să aud aplauzele pentru Insane Cain!
Hai s-o încurajăm pe Tracy T. din Slab City!
Bună. Numele meu e Tracy.
Jack London e rege.
O să stai mai mult timp cu noi de data asta?
Aştept un cec de la ultima mea slujbă în Salton City a doua zi după Crăciun.
Trebuie să încep să mă pregătesc pentru Alaska.
Astăzi după apusul soarelui o să încep nişte exerciţii de gimnastică.
După ce ajunge cecul, cred că...
o să caut nişte munţi bătrâni pe care să-i urc zilnic până vine primăvara.
Trebuie să văd cât de mult mă ţin banii.
Încă mai am de cumpărat o mulţime de provizii până la primăvară.
Aşa că s-ar putea să mă angajez din nou sau...
s-ar putea să mă descurc.
Păi, am putea să-ţi dăm şi noi ceva bani pentru zilel în care ne ajuţi aici.
Nu accept niciun ban de la voi, Rainey.
A fost o adevărată aventură să vă întâlnesc pe voi doi.
Pare să vă meargă foarte bine.
- Chiar ne merge bine. - Da?
Ne merge foarte bine.
Fiindcă tot veni vorba...
Nu crezi c-ar trebui să faci cunoştinţă
cu micuţa noastră Joni Mitchell de colo?
Eu...
- Bună. - Bună.
Vinzi cărţile astea?
Le vând... Le vindem.
El le vindea...
Îmi place să citesc.
- Serios? - Da.
Asta e bine.
Te-am auzit cântând aseară.
- Sunt groaznică. - Nu eşti groaznică.
- Cânţi frumos. - Mulţumesc.
Aveam de gând să fac o plimbare până la Muntele Salvation.
- Vrei să mergi? - Bine.
- Bună. - Bună. Sunt Alex.
Aş vrea să vă arăt puţin zona.
Sunt aici din 1984, cu un an în plus sau în minus.
Mulţi turişti vin aici şi se uită la portiera aia de sus.
Le place la nebunie.
Aşa că am căutat şi eu portiere, le-am pus acolo sus şi am făcut o boltă.
De unde aveţi stâlpii de telefonie?
Multă lume din vale pur şi simplu mă iubeşte.
Cred că toată lumea mă iubeşte.
Iar eu vreau să am înţelepciunea de a le întoarce dragostea.
Cam asta e! Încep să mă emoţionez.
- Aşadar credeţi cu adevărat în dragoste. - Da. Totalmente.
Asta e o poveste de dragoste cutremurătoare pentru întreaga lume.
Cu adevărat, Dumnezeu ne iubeşte foarte mult.
Asta îţi răspunde la întrebare?
- Da. - Bun.
Îmi place la nebunie aici.
Cred că libertatea acestui loc e foarte frumoasă.
Eu nu m-aş muta nici pentru 10 milioane, decât dacă aş fi nevoit.
Aşa că sunt mulţumit aici în deşert şi trăiesc unde vreau să trăiesc.
Şi cred că ceea ce e bun devine şi mai bun.
Şi cred că rezervoarele alea mari de colo erau staţia de epurare pentru
baza marinei în timpul celui de-al doilea război mondial.
Dacă vreţi, încercaţi să vă băgaţi mâinile aici.
O să fac şi eu la fel, doar pentru distracţie.
E foarte bine aşa.
Puteţi să vă ştergeţi mâinile de cămaşa mea dacă vreţi.
Asta începe să mă facă să-mi fie foame.
Eram mai mare doar cu câţiva ani decât Tracy când am rămas însărcinată.
Da...
Da, mă gândeam că eu şi cu soţul meu o să aducem pacea pe Pământ,
că o să facem copii şi o să ne iubim şi o să rămânem împreună o veşnicie...
Dar nu prea s-a sfârşit aşa.
M-a părăsit...
Aşa că eu...
Mă rog, am ajuns să-l cresc pe Reno de una singură.
Aşa îl cheamă pe băiatul meu, Reno.
Apoi l-am întâlnit pe Rainey.
A fost un scump. A fost foarte bine o vreme. Era...
Ştii, Reno era deja adolescent pe atunci...
şi era pe cale să devină bărbat.
Şi de doi ani n-am mai auzit nimic de el.
Nici măcar nu ştiu unde e.
Sper să-l întâlnesc cândva.
Ai tăi ştiu pe unde eşti?
- Hei! Cina e gata dacă vă e foame. - Da, ne este.
Ne e foame.
O să... Îmi revin eu.
Vrei să vii să mănânci...?
Sau stăm aici? Pentru că o să stau aici cu tine toată noaptea.
Să mergem... Să mergem!
Hai, se răceşte mâncarea!
Ia uite aici. Tawdry? Denise, pare a fi pe gustul tău.
Sărmana fătucă e gata să sară pe un stâlp de telegraf.
Şi iată-te şi pe tine, călugărul de Jack LaLanne.
- Deci ai vorbit cu Jan despre Reno... - Da.
Copiii pot fi destul de duri când vine vorba de părinţii lor.
Tu ai de gând să-i revezi pe-ai tăi?
Am un singur gând, Rainey.
Şi acela e Alaska?
Alaska...
Bună.
- Crăciun fericit! - Vino încoace!
Părinţii mei au plecat în oraş.
Nu...
Da. S-au dus s-o sune pe bunica de Crăciun.
Nu! Vreau să spun că nu putem face asta.
De ce nu?
Câţi ani ai?
18.
17.
În ce an te-ai născut?
Deci am 16 ani.
Vrei cu tot dinadinsul să facem ceva împreună?
Sunt o femeie bătrână Şi port numele mamei mele.
Tatăl meu e un alt copil Care a îmbătrânit
Dacă visele ar fi tunete, Fulgerele ar fi dorinţe
Casa asta veche ar fi ars până-n temelii Acum mult timp în urmă.
Fă-mă un înger Care zboară din Montgomery
Fă-mă un poster Al unui vechi rodeo
Dă-mi un singur lucru De care să mă pot agăţa
Să cred în viaţa asta Mi-e al naibii de greu...
Îmi poţi trimite scrisori la adresa asta din Dakota de Sud.
Nu ştiu când o să intru în posesia lor, dar...
o să le citesc eu.
Eşti de-a dreptul magică.
- Da? - Da.
Şi nu uita,
dacă vrei un lucru în viaţă,
întinde mâna şi ia-l!
- Ai grijă de tine, puştiule. - Şi tu...
- Dorinţa de Anul Nou? - Încă mă mai gândesc.
Doar ia-ţi rucsacul din spate şi pleacă repede de-aici, da?
Nu cred că pot să rezist să mă îmbrăţişezi.
Hei!
Pa!
Trecuse un an şi jumătate din ceea ce tata numea
“animaţie suspendată”.
Duba magică Săptămâna a noua
Greutatea dispariţiei lui Chris
începea să mă tragă în jos cu toată puterea.
”Am trecut prin multe”
”şi acum cred că am găsit de ceea ce ai nevoie pentru a fi fericit.”
”O viaţă liniştită şi retrasă la ţară,”
”cu posibilitatea de a fi de folos oamenilor cărora e uşor să le faci un bine,”
”şi care nu sunt obişnuiţi să aibă parte de aşa ceva.”
”Apoi să munceşti pentru cei cărora i-ai putea fi de folos.”
”Apoi odihna, natura, cărţile, muzica,”
”dragostea faţă de aproapele tău.”
”Asta e ideea mea despre fericire.”
”Apoi,”
”în capul acestei liste,”
”pe tine ca parteneră,”
”şi copii, poate...”
”Ce şi-ar putea dori mai mult inima unui bărbat?”
DEZASTRU! TRECEREA RÂULUI E IMPOSIBILĂ!
A PLOUAT - SUNT SINGUR
MI-E FRICĂ.
Ultimul capitol: DOBÂNDIREA ÎNŢELEPCIUNII
Unde ai campat?
Puţin mai încolo de Izvoarele Termale “Oh-My-God”.
Locuiesc aici de vreo şase ani
şi n-am auzit niciodată de un loc cu numele ăsta.
- Arată-mi cum să ajung acolo. - Bine.
- Ron Franz. - Alex.
Alex? De unde eşti, Alex?
- Din Virginia de Vest. - Bine, Alex din Virginia de Vest.
Izvoarele Termale “Oh-My-God”, Deşertul Anza Borrego, 12 ianuarie 1992
Măi...
E ceva aici...
Nu...
Nu-ţi faci griji din cauza drogaţilor şi nudiştilor de jos de-acolo?
Nu. În cea mai mare parte a timpului rămân împreună.
Îmi pari a fi un tânăr deştept. Mă înşel în privinţa asta?
- Cred că sunt un om cu capul pe umeri. - Asta vreau să spun şi eu.
De când stai aici?
- De câteva săptămâni. - Şi înainte de asta?
În multe locuri. Am călătorit mult.
- Câţi ani ai? - 23.
23! Fiule, nu crezi că ar trebui să te ocupi de educaţia ta?
Să-ţi iei o slujbă? Să-ţi faci un rost în viaţa asta?
Uitaţi, domnule Franz...
Eu cred că profesiile sunt invenţia secolului 20, iar eu nu vreau una.
Nu trebuie să vă faceţi griji în privinţa mea. Am terminat o facultate.
Nu sunt nevoiaş. Trăiesc în felul acesta pentru că aşa vreau eu.
- În praf? - Da, în praf.
- Unde ţi-e familia? - Nu mai am familie.
Ce păcat...
Hei, domnule Franz, vreau să vă arăt ceva.
Veniţi!
Haideţi!
Devine cam abrupt. E puţin cam înalt pentru mine, puştiule.
În regulă...
Dar chiar şi de la jumatea drumului, e o privelişte pe cinste, nu-i aşa?
Din vârf puteţi vedea şi până la Marele Lac Sărat.
- Poţi vedea Marele Lac Sărat de acolo? - Da, domnule
Dumnezeule!
- Nu vreţi să urcaţi? - Nu. Eu nu fac chestii din astea.
Mi-am petrecut cea mai mare parte a vieţii în armată.
De ajunul Anului Nou în 1957 am fost detaşat în Okinawa.
Soţia şi cu fiul meu erau în State, mergeau cu maşina pur şi simplu,
când un tip care băuse prea mult a intrat direct în ei.
I-a ucis pe amândoi.
Acum te-ai putea gândi
că ultimul lucru din lume pe care l-aş fi făcut
era să recurg la băutură.
Dar în momentul acela părea singurul lucru pe care-l puteam face.
Şi l-am făcut din greu!
Dar în curând mi-am dat seama
că nu le fac soţiei şi fiului meu niciun bine dacă-i jeleam cu sticla.
Aşa că m-am adunat şi m-am lăsat de băutură.
M-am dus la dezintoxicare.
Aşa că de atunci, cam ăsta am fost eu.
Aţi călătorit vreodată, domnule Franz?
Nu, se pare că nu mă pot îndepărta prea mult de pielea mea.
Fac multe gravări în piele. Am un mic atelier în garaj.
Cu asta şi cu pensia câştig destul de binişor.
Dar de fiecare dată când plănuiesc să pleca undeva, mi-e teamă
să nu rămân în urmă cu comenzile şi mă răzgândesc.
După ce mâncăm, mi-ar face mare plăcere să vă văd atelierul.
- Serios? - Da.
Speram să spui asta.
- E uimitor cât e de maleabilă. - Da, aşa e.
- Când pielea e umedă, e chiar... - E ca untul.
- Da. - E uimitoare. Apoi se întăreşte şi rămâne aşa.
O lovitură zdravănă cu ciocanul de lemn. Dai tare. Pac pac.
Am fost în Dakota de Sud.
Am lucrat pe o combină pentru un tip Wayne. Era tare de treabă.
Apoi am mers pe râul Colorado
până în Marele Canion şi am mers printre cataracte.
A fost, de departe, una din cele mai înfricoşătoare experienţe.
Apoi am mers pe Colorado până în Mexic, în Golfo, unde m-am împotmolit.
Muntele Salvation. Slabs...
De la ce vine litera N?
De la Nord.
Alaska?
Băiete, de cine naiba fugi?
Şi eu aş putea să te întreb acelaşi lucru!
Doar că eu ştiu deja răspunsul!
- Serios? - Da, domnule Franz!
Trebuie să ieşi din nou în lume!
Să ieşi din căsuţa aia singuratică, din atelierul tău.
Du-te şi călătoreşte din nou!
Vorbesc serios!
O să trăieşti foarte mult, Ron!
Ar trebui să faci o schimbare radicală în stilul tău de viaţă!
Latura spiritului uman vine din noi experienţe trăite.
Şi iată-te, un bătrân încăpăţânat, stând pe fundul lui.
- Stând pe fundul meu? - Da.
Îţi arăt eu! Stau pe fundul meu!
”Bătrân încăpăţânat...”
Îţi arăt eu ţie!
Vino, atunci! Haide!
Stau pe fundul meu? Da...
- Haide, moşule. Urcă! - Stau pe fundul meu...
Haide! Mai departe!
Te descurci de minune!
- Continuă. Continuă, Ron! - Da!
Îl vede cineva? Doamne, Te uiţi acum?
Da...
- Eşti în regulă? - Găgăuţă ce eşti...
O să-mi lipseşti după ce-o să pleci.
Şi tu o să-mi lipseşti, Ron.
Dar te înşeli de crezi că bucuria vieţii vine în principal din relaţiile umane.
Dumnezeu a pus-o peste tot în jurul nostru. E în toate.
Este în tot ce putem simţi.
Oamenii trebuie să schimbe doar modul în care abordează aceste lucruri.
Da, o să iau aminte la asta.
Nu, serios!
Serios.
Dar vreau să-ţi spun ceva.
Din frânturile pe care le-am pus cap la cap,
ştii tu, din câte mi-ai spus despre familia ta, părinţii tăi.
Şi ştiu că ai probleme şi cu biserica.
Este un lucru mai presus de noi pe care îl putem aprecia cu toţii,
şi se pare că nu te deranjează să Îi spui Dumnezeu.
Dar când ierţi,
iubeşti.
Şi când iubeşti,
faţa Domnului străluceşte asupra ta.
- Sfinte Sisoie! - Ţi-am spus să fii atent cum vorbeşti!
Ţi-am spus eu!
Unde naiba sunt animalele acum? Mi-e foame!
Mi-e foame de mor! Mi-e foame de mor!
”Preţ de-o clipă, ea redescoperi rostul vieţi sale.”
”Ea era aici, pe pământ, ca să desluşească înţelesul farmecului său sălbatic”
”şi să spună fiecărui lucru pe numele său corect.”
”Pe numele său corect.”
Ce-i asta? Asta care mai e?
Asta e Viburnum edule. Viburnum edule.
Hedysarum alpinum.
Hedysarum alpinum e cartoful sălbatic. Cartoful sălbatic.
Epilobium angustifolium. Sburătoare.
RĂDĂCINĂ DE CARTOF SĂLBATIC
Sângele voinicului. Necomestibil.
Cartoful sălbatic. Comestibil.
Sângele voinicului. Necomestibil.
”Nervurile laterale... otrăvitoare...”
”...nervurile laterale...”
”Simptomele includ paralizia, inhibarea digestiei şi ameţeli.”
”...plantele seamănă între ele...”
”Dacă nu este tratată, duce la inaniţie şi moarte.”
La naiba cu toate. La naiba cu toate!
ZIUA 100! AM REUŞIT! DAR ÎN CELE MAI MIZERE CONDIŢII DE VIAŢĂ.
AM DEVENIT LITERALMENTE CAPTIV ÎN SĂLBĂTICIE
22 martie 1992
- Bună... - Cum de eşti treaz? E 3:30 dimineaţa.
Te-am auzit când te-ai dat jos de pe canapea acum o jumate de oră.
Aveam sentimentul ciudat că s-ar putea să nu mai fii aici la micul dejun.
O să te duc cu maşina la 150 de kilometri, undeva de unde poţi să iei un tren,
un avion, sau o ocazie ca să nu rămâi în deşertul ăsta.
Te-aş duce eu până în Alaska dacă n-aş avea slujba religioasă la ora opt.
- Ron, nu trebuie să faci asta. - Vreau s-o fac.
Vreau să te pornesc în aventura asta a ta.
- În Marea Mea... - Ştiu.
În Marea Ta Aventură În Alaska.
Ţine... Ai aici o macetă...
O plasă de pescuit pliabilă, şi alte câteva nimicuri pe care ţi le-am pus acolo.
- Ron... - Ia-le şi gata!
Mă duc să mă îmbrac şi ne vedem la camionetă.
Ei bine, prietene...
Da?
Am o idee.
Ştii... Mama mea era singură la părinţi...
La fel şi tata,
iar eu am fost singurul lor copil,
aşa că atunci când o să mor, o să fie capătul liniei.
Seminţia mea se va sfârşi.
Ce-ai zice...
să mă laşi să te adopt?
Aş putea fi...
să zicem, bunicul tău.
Ron...
Putem vorbi despre asta după ce mă întorc din Alaska?
E bine aşa?
Da. Da.
Putem face aşa, da.
În regulă, Ron...
Mulţumesc.
Oare cum o fi sunând vocea lui acum?
Despre ce o fi povestind el acum?
...nouă... zece!
Mi-am dat seama că vorbele adresate gândurilor mele
au din ce în ce mai puţină însemnătate.
Chris îşi scria povestea,
şi tot Chris trebuia să fie cel care o povesteşte.
FERICIREA
FERICIREA E REALĂ
FERICIREA E REALĂ NUMAI CÂND E ÎMPĂRTĂŞITĂ.
AM TRĂIT O VIAŢĂ FERICITĂ ŞI ÎI MULŢUMESC DOMNULUI.
ADIO ŞI FIE CA DOMNUL SĂ VĂ BINECUVÂNTEZE PE TOŢI!
”Să numeşti fiecare lucru pe numele său corect.”
”Pe numele său corect.”
CHRISTOPHER JOHNSON MCCANDLESS
Şi dacă aş zâmbi...
şi aş alerga în braţele voastre?
Oare aţi vedea atunci
ceea ce văd eu acum?
În memoria lui Christopher Johnson McCandless 12 februarie 1968- 18 august 1992
La două săptămâni după moartea lui Chris,
nişte vânători de elani i-au descoperit trupul în dubă.
Acest autoportret a fost găsit nedevelopat în aparatul său de fotografiat.
În 19 septembrie 1992, Carine McCandless a zburat cu cenuşa fratelui său
din Alaska până pe Coasta de Est.
A luat-o cu ea în avion, în rucsacul ei.
Realizatorii filmului le mulţumesc lui Jon Krakauer pentru îndrumare
şi le sunt recunoscători lui Walt, Billie, Carine
şi întregii familii McCandless pentru aportul lor curajos
la realizarea acestui film.
Revizuirea traducerii: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania