ВЕСЕЛИ КРАЧЕТА
И да не си голям красавец,
пак ще извикаш в мене страст.
Желая тялото ти само... - Здрасти!
...от мръкнало до сутринта. - Мен ли търсиш?
Дори да нямаш много опит... - Вземи...
На среща пак ще ме склониш. ... тез счупени криле!
Oстави ме аз да водя...
Да си побъбрим, слънце, за яйца и за нещата между нас!
Не трябва и богат да бъдеш, че перлата ти да съзра.
Излишно е да се преструваш, за да обсебиш моя свят.
Че тъй специалната ти песен като никоя отеква в мен.
Аз просто искам непрестанно...
Ехо, момчета! Дайте шанс на дамата!
Изгубих любимата си жена
и стая под наем си взех
на края на улица "Самота"
в хотел "Съкрушено сърце".
Безумно самотен съм днес.
Безкрайно самотен съм аз.
Безумно самотен съм днес... - И вече желая смъртта.
Не искам аз да си богата, за да те хвана за ръка.
Излишно е да се преструваш, за да обсебиш моя свят.
Ти вече го обсеби! - И твоята специална песен
като никоя отеква в мен.
Аз просто искам непрестанно
на устните ти да съм в плен.
Родителите му се запознали по обичайния начин.
Песента се превърнала в любов,
а от любовта се родило яйце.
Мемфис, хвана ли го, съкровище?
Да, скътах го на топло.
Дръж го здраво. - Охо, май вече шава!
И пак по обичайния начин сезонът на риболова отвел майките,
а татковците си останали у дома да бдят над яйцата.
Ще се справиш ли, татенце? - Да.
Чакаме те тук, на улица "Самота".
Oбичам те все повече и повече. Kажи ми ти защо.
Чао. - Чао, Норма Джийн.
Нямай грижа за нищо.
Така не ми се тръгва...
Когато всички си идат...
Ние оставаме! - Когато слънцето изчезне...
Ние оставаме!
Толкова ми е самотно! Самотен съм!
Чуйте мъдрите ми слова, братя!
Свийте се на кълбо!
Стоплете яйцето си!
Сгушете се и се топлете взаимно! - Топлете се!
Един след друг ще срещаме мразовитата виелица,
за да осъмнем живи след безкрайната нощ!
Извисете глас, братя!
Да славим Великия Гвин,
който изпълва сърцата ни с песни, а тумбаците ни - с риба!
Танцува ми се, та две не виждам!
Не, недей!
Има една повеля, братя и сестри,
която стои над всички останали.
Никога... - Здраво е.
При никакви обстоятелства... - Нищо му няма!
...не си изпускай яйцето.
Няма проблеми. Всичко е наред.
Хиляди и хиляди гърла огласяли с песните си безкрайната зимна нощ,
но Мемфис се дерял най-пламенно от всички,
за да завърти Земята и да върне слънцето обратно.
Ела при тати! - На татко момчето!
Мемфис? Наред ли е всичко?
Абе... не знам.
Нищичко не чувам.
Празно ли е? Пу за мен! - Глория, миличка!
Няма нищо, Морис.
И това се случва, Мемфис.
Да...
Чакай! Чуваш ли?
Да! - Чувам те! Чувам те, друже!
Няма страшно, татко ти е тук!
Жив и здрав е, Морис! Хопала - ето го!
Едното му краче се подава.
Хоп! Ето го и другото!
Това вече е друго. - Къде тръгна, г-н Мамбъл?
Глория! - Да му вика както иска.
Полека, Мамбълчо!
Мамбъл? - Добре ли си?
Сту... Студено е!
Спокойно, свиква се.
Хайде, сине. Ела при татко.
Как ти се вижда? - Не знам, коленцата му треперят.
Какви ги вършиш бе, момче? - Радвам се, татенце.
Какво правиш с краката си?
И те се радват. - Недей пред хората, сине.
Защо? - Не е много пингвинско.
Добре. - Ела, сври се отдолу да се сгрееш.
Леко с човката... Човката!
Човката, казах! Така. Браво на момчето.
Закъсняват. Защо ли се бавят?
Молете се Великият Гвин да не ни накаже с оскъдица.
Защо, Ной? Нима не му служихме вярно?
Като видиш майка си... - Стоя и не мърдам.
Точно така. - Как ще разбера коя е моята майка?
Ще я познаеш по изящната походка и звънливия глас.
Запее ли, направо ти се къса сърцето.
Момент, виждам ги! Те са! - Да, прав си.
Съпруги на хоризонта!
- Мамичко!
Чакай, Мамбъл! Спри се! Недей!
Върни се, Мамбъл!
Мамбъл!
Мишел?
Мишел!
Морис! - Мишел!
Мамче! - Колко е сладичка!
Прощавайте... Извинете! Мамбъл!
Мамо! - Мамбъл!
Мамо!
Мамбъл! - Мамичко!
Мамбъл! Къде изчезна бе, момче?!
Мемфис?
Мамче! Мамичко!
Боже! - Татенце!
А къде е бебето? - Ами, миличка... Ще го намеря.
Няма го?! Мемфис! - Успокой се!
Мамо? Мамо! - Стой!
Ела при мама. - Мамбъл, недей!
Мама! - Какво му е на крачетата?
Има дребен временен дефект. С възрастта ще се отучи.
Мама!
Мемфис, той е възхитителен!
Нали? - Милият ми той!
Донесла съм ти нещо. Отвори човчица.
Гледай как го прави само!
...Ъ, Ь, Ю, Я.
Добро утро, ученици! - Добро утро, г-це Вайола.
Така. Днес ще започнем с най-важния урок
в пингвинското основно училище.
Знаете ли кой е той? Слушам ви. Никой ли? Ти, Сиймор?
Риболовът? - Не. Ти, Мамбъл?
Да не ядем жълт сняг? - Не, не е това.
Песента на сърцето, госпожице! - Браво, Глория.
Без нея не сме пингвини, нали? - Не.
Само че на това, мили дечица, не мога да ви науча.
Знае ли някой защо? Кажете!
Не можете, защото всеки трябва сам да открие песента на сърцето си.
Браво! - Това е вътрешният ни глас.
Той ни казва кои сме. - Отлично, Глория! Благодаря!
Да запазим тишина.
Отпуснете се и се заслушайте.
Чух я! Искам аз! - Един по един! Да чуем Сиймор.
Не ме притискайте, над пропастта съм.
Ще вземе да ми се завие свят.
Хубава е, ще ме разчувстваш. Чудесно.
Готово, и аз си имам песен!
Така си и мислех, Глория.
Но... Нощта на пръсти пропълзява
във пазвата на оногова,
който алчен е и все ламти.
Денят разголва безпощадно
душата на пингвина,
говорил купища лъжи.
Дотук съм стигнала. - Браво, отлично.
Прелестно! - Мамбъл, и ти напираш да се изявиш.
Моята прилича на тътен и...
И още един гръм. - Къде чу това?
Харесва ли ви? - Това не е мелодия.
Така ли? - Не, миличко. Ето това е мелодия.
А, ясно.
Кой е това? - Чедото на Мемфис и Норма Джийн.
А, скокливият дребосък.
Няма нищо смешно! - Далече си от истината.
Пингвин без песен на сърцето не е никакъв пингвин!
Мен ме заболя ушенцето.
Нечувано! При гласовити родители като вас!
Много странно. Да не се е случило нещо в ранното му развитие?
Не, инкубацията мина нормално. - Виж ти!
Нали така, мило? - Да. Пък и беше...
От лютата зима ще да е. - Да.
Късничко се излюпи. - Да, разбирам.
Дали ще остане сам? - Възможно е.
И няма да срещне голямата си любов?
Г-це Вайола, нищо ли не може да се направи?
Е, г-жа Астракан винаги е насреща.
Г-жа Астракан?! - Ако има лек, само тя го знае.
Не можеш да пееш?!
Глупости, миличък! Всяко пингвинче си има песен.
След моите уроци така ще пееш, че на другите козината ще им щръкне.
Да започваме. Най-напред търсим някакво чувство.
Чувство на щастие, на мъка
или пък на самота.
Усети ли го? Добре.
А сега го изрази.
Дръж се естествено.
Какво е това? - Естественото ми държание.
Миличко, искаш някоя хубавица, нали така?
Искаш ли яйчице от нея? - Да.
Тогава пей! Никакво тупур-лупур!
Мускулче да не помръдва!
Никакво шаване!
Блещукай, звездичке...
Стига! Добре, хайде пак отначало.
Остави го тялото. Вгледай се навътре в душата си.
Усети чувството.
Огромното чувство, което изпълва цялото ти тяло
и така напира да излезе, че ще се пръснеш.
Хайде сега отвори човчица... - Давай.
Точно така. Вдигни главата... Браво.
Дай сега.
Сега!
Бедствие! Същинска катастрофа!
Никога не съм се проваляла!
Никога!
Видя ми се симпатично. - Но не е пингвинско!
И какво, като е различен? Още по-добре.
Ами! Най-обикновен пингвин си е.
Чуйте, мога да напусна училище.
Ще си работим тримцата. - Мамбъл!
Без образование си заникъде, друже!
Укрепи певческите си мускули, ясно? - Ще потренирам, тате.
Дано! И "победа" започва с "по", ама завършва...
С "беда". - Именно, със сериозна "беда"!
Отивам за риба.
Ех, Мамбъл...
Това първо тежко лято,
докато родителите му превивали гръб
и търчели до морето и обратно,
Мамбъл си намерил местенце далеч от злите пингвински погледи.
Там тропливият малчуган можел да отпусне душата си.
Ей, ти, с плавниците, какво правиш?
Нищо. Ами вие?
И ние нищо. Отбихме се да хапнем.
Тук някъде има храна?!
Ей сега ще видиш! - Как ще ядете мен? Аз съм пингвин!
Именно! Плувците като теб ядат риба,
а крилатите момци като мен ядат и плувци, и риба.
Напоследък рибата никаква я няма, та...
Сочните мръвки са мои! - Първо аз!
Я по-кротко! Настроил съм се за обяд!
Чакайте! Гледайте сега.
Много интересно. Вижте, дайте да се храним цивилизовано.
Наредете се... - Какво имаш на крака?
Кое? Това ли? - О, не! Болната му тема!
Млък! Плувецът зададе много прозорлив въпрос.
Заслужава отговор. - Ей на, почва се!
Само три думи ще ти кажа.
"Отвличане от извънземни".
Нямаше ли си работа бе, малкият? - Тихо!
Да, приятелю, нещо броди там.
Твари, различни от нас.
По-големи, свирепи и хитри. Питай ме откъде знам.
Откъде? - Ами похитиха ме!
Не може да бъде! - Как да не може?! Вярно е!
Седя си аз на една канара, а те връхлитат изневиделица.
Пингвини с грозни подпухнали муцуни, а очите им - отпред!
Ни пера, ни клюнове имат. Само някакви израстъци.
Вадят ония ми ти сонди и каиши,
вземат едно остро шило и го забиват в мен!
Щрак и - мрак! - Майко мила!
Като се свестих, вече ми бяха нахлузили това.
Пернатите ме взеха на подбив: "Как е, жълтокрачко?"
Направо да потънеш в земята! - И после?
Ами идваше ми да потъна в земята. Какво повече?
Могли са да те изядат.
Да, вярно е.
Но май жалостивите ми писъци трогнаха сърцата им.
Аз мога ли да трогна сърцата ви?
Добър опит, фъстъче, но няма да стане.
Не! - Какво правиш там, плувецо?
Хайде горе! - Излизай веднага!
Ха така! Изпусна го! - С твоите извънземни дивотии!
Бях жертва на отвличане! - Да бе! Да звънна ли на чичо Анги?
Чакайте! Бях похитен! - Все ми е тая! Гладен съм!
Ето ти менюто. Рибка искаш ли? Няма.
А пингвинско? И пингвинско няма! Какво ще ядем сега?!
Загърбил танцьорските пориви на сърцето си,
малчуганът избутал школото последен по успех,
отдаден на своите фантазии.
Kакви ли приказни светове се ширели далече отвъд ледовете?
Имало ли място, където едно немузикално пингвинче
би могло да се почувства у дома?
Преди хиляди поколения
нашите прародители заменили крилете с плавници.
С първия скок в морето, драги абитуриенти,
ще пожънете благата на мъдрия им избор.
Живеем в гладни и смутни времена,
но с вярата в древнопингивинските повели
ние, побратими мои, ще оцелеем!
Дрън-дрън, та пляс! - Норма Джийн!
Не можел бил синът ми да завърши!
Та той никому не вреди!
...на храбрата нация на пингвините!
Екселсиор!
Хайде да си организираме частна празнична церемония.
Сериозно ли, мамо? - И още как! Екселсиор!
Само по-тихо! - Тате!
Мемфис!
Смачкай ги, тигре! - Благодаря ти, мамо.
Наслаждавай се! - Добре.
Пази се от непознати! - Да, тате!
Оглеждай се за леопардови тюлени и за китове убийци!
Помни ми думите, Ной, от малък си беше запъртък
и нищо добро няма да излезе от него.
Ало, другари!
Чакайте!
Как ти се струва? Скачаш ли? - Не, първо ти.
Не!
Това пък какво беше? - Май топка косми.
Има ли кръв?
Какво чакате още?!
Глория, обожавам те!
Искам да се опознаем. - Глория!
Мамбъл! - Глория!
Извинявай, без да искам. - Залегни! Връхлитам!
Глория, цял живот искам да ти кажа, че си толкова...
Риба! - Да, толкова си риба!
Не, зад теб има риба!
Риба!
Съжалявам. - Глория, хвана ли риба?
Не успях. - Тогава вземи тази.
Не, твоя си е. - Вземи я де!
Редно е ти да си я изядеш. - Искам ти да...
Връщай се веднага, морелетнико!
Хайде! - Мамбъл! Пусни рибата!
Мамбъл, дай им я!
Ще се изплъзне!
Диша ли? - Във всеки случай не дъвче.
Мамбъл? Добре ли си?
Мамбъл?
Вдеми дибата.
Какво? - Вземи тъпата риба!
А, добре.
Благодаря ти, Мамбъл.
За теб - винаги!
В нашата абитуриентска нощ на светлини и омая
ще пее отличничката на класа - г-ца Глория!
С всяко утро умирам по малко,
на крака се изправям едва,
роня сълзи пред огледалото.
Боже, не ме наказвай така.
Цял живот съм ти вярвала сляпо,
но нямам минутка покой.
Ще се намери ли, питам се, някой,
когото да гушна с любов?
Kак само се мъчи, горката!
Oпитвам се пак и пак,
но смеят се, даже разправят,
че смахната май съм била,
че мозъкът ми бил на попара,
нямала съм капчица ум... Във всички изгубих аз вяра...
Какво ти става?!
Мамбъл, по-добре е да... - Да, знам.
Мълчи си и слушай, става ли?
Да. Извинявай. - За нищо.
И вие извинявайте. Страхотна си.
Беше... прекрасно!
Хайде, всички плавници горе!
Ще се намери ли, питам се, някой...
Аз съм на линия!
Мамбъл! За какъв се мислиш?! - Всичко разваляш!
Вземи се хвърли отнякъде! - Да, марш в езерото!
Стига, приятели. Престанете!
Разтреперих се от ужас!
Глория?
Момчета?
Покажете се, да не слизам аз!
Оживя! Стрела си, брато! - Давам ти 9,8!
От мен имаш пълна десетка! - За какво?
Не щеш, а? Хайде де! Давай!
Да ни ядеш заскрежените дупенца! - На!
Ела ми, суджук такъв! Ще те схрускам с кетчуп!
Ако ме хванеш!
Ей го, погна ни! До половин час трябва да се изнесем!
Дай пак, амиго! - Кое?
Онова там... Хоп-троп. - А, това ли?
Да, направи го пак. - Ами... ей така се прави.
Я виж ти! - А после и така.
Опа! - Бедният мустакатко! Вижте го!
Оттегля се с разтъртена муцуна!
Знам къде да ви намеря, шницели малки!
На сушата, а, мутро мазна?
Пак заповядай, гумен задник такъв!
Чао, тлъстушко!
Яко! "Чао, тлъстушко!" Как само се сети!
Браво бе, Върлинка! - Дай перка!
Ту наляво, ту надясно, всичко е до болка ясно!
Тъй чевръст съм във нозете, но... какво? Kак беше?
Нещо ме сви мехурът. Пикае ми се. - Ехо!
Няма ли да дойдеш, Върлинка?
Какво, мигар имаш друга работа?
Нямам. - Тогава ела, Пухчо. Хайде!
Хей, ластик, фен ли си на купоните? - Купони ли? Май да.
Дръж се за нас, пич! - Да, ние дърпаме конците тук!
Мамбо!
Всички се държат така естествено!
Естествено! - И то в лошия сезон!
Хранителната верига полудя. - Малко ни е криво.
Ама купонът си е купон!
Да живее купонът! - Майчице, тоя яде чакъл!
Чувате ли го? Чакъл бил ядял!
В устата му имаше чакъл! - Не е "чакъл", омбре!
Това са любовни камъни за семейно гнездо.
Който събере най-много, печели. Знаеш как е!
За мацки не се ли оглеждате? - Как бе, пич?!
Без нас кой ще им надува тумбаците?
А защо не събирате камъчета? - Стига! Ние сме личности!
С главно "И"! Защото сме секси!
Гледай и се учи, Върлинка! - Точно така!
Ей, бонбон! - Насам, мамче! Сладурано!
Око ли ми хвърлихте? - Ела, кукло!
Ела при батко! - Симпатяги сме, а?
Не точно. Не и тая вечер.
Не ми се надувай, мацко!
Долу гледай, в краченцата!
Кой ви научи? - Големият. Не е тукашен.
Той е с нас. - Я пак. Да те видя колко си пъргав.
Не. Ще извинявате, момичета. - Някой друг път.
Вие, момчета, сте ненормални.
Да вървим. - Остави ги жадни за още!
Пазим се за сезона. - Ще ги скъсаме!
Който го може, го може. А при нас празно няма!
Ще научите ли и мен? - Че ти си знаеш бе, омбре!
Опасен тип си ти!
Честно?! - Как бе?! С тия стъпки!
Сигурно газиш до глезени в женски лиги!
Не е точно така. - Чуйте го само!
Голям образ е! Едно нещо ще ти кажа.
Като изключа себе си, няма кой да те бие по каризма!
Прибери си егото в кобура, Рамон. Ще убодеш някого.
Стига завист! Момент... Народът вика някого.
Мен!
Хайде, вие сте!
Това се казва злополучно як пич!
Хубаво де! Мамичко!
Майчи-чи-це!
Мамо!
Слава на гравитацията! - О, детство мое!
По-скоро "ледство".
Разминахме се. - Хайде, давай!
Момчета, къде отиваме?
Релоцираме се. - Местим се.
А какво беше онова? - Откъде да знаем?
Ние сме пингвини. - Нищо и никакви.
Откъде се е взело? Толкова е странно и... неземно.
Моля? - Говори за някой си Неземчо.
Не го знам. Имаше един Нестор... - Не, друг е.
Момчета, това е ужасяваща мистерия!
Е, и? Какво предлагаш? - А?
Амигос, трябва да разнищим случая!
Върлинка, едно ще ти кажа.
Ела, не бой се!
Искаш само отговори, нали така? - Да.
И нищо повече?! Нямаш грижи!
Отиваш при Лавлейс!
Лавлейс! Да! - Гениален си, Рамон!
Благодаря. Минутка за реклама! - Хайде!
Поклонете се! Стига, усетих любовта ви.
Кой е тоя Лавлейс? - Това е гуруто!
Върви там. - Няма тайни за него.
Наистина ли? - Няма грешка!
Първо си намери камъче обаче.
Замълчи, народе! Ще отправя едно предупреждение.
Дами, моля ви, извърнете очи.
Имам славата на могъщ хипнотизатор.
Чухте гласа, а сега ви предстои да видите
единствения и неповторим Лавлейс от плът и кръв.
Точно тук, на живо! В този миг!
Да чуя обожанието ви!
О, да! И така, да чуем въпроса.
Сеньор Лавлейс, жена ми изчезна.
Жива ли е?
Дали е жива ли? Няма лъжа, няма измама!
Говорете, о, тайнствени създания!
Да! Щастлива е, но много те мисли!
При друг ли е? - Един камък - един въпрос.
Следващият! - О, пресветлий!
Попитай съществата дали ще те догоня по богатство.
Има да чакаш! Следващият! - Грасиас!
Върви, Върлинка! - Няма страшно!
Господа, моля ви се! Един по един!
Ние сме с него. - Да. Има страхотен въпрос. Давай!
Хайде, питай! - Не го гледай в очите!
Отвличали ли са ви извънземни? - Моля?!
Що за въпрос?! Следващият! - Видях един морелетник
с нещо такова на крака. Било от извънземните.
Това, драги, е свещеният ми талисман!
Дар ми е от мистичните същества
от времето на епичното ми отшелническо странство
до Забранения бряг.
Изпейте го още веднъж!
Виждали сте мистични същества?!
Чувам ги! Те говорят с моя глас!
О, да! Силата ме държи на тази канара!
Със събрани очи ли бяха? Извадиха ли сонди и каиши?
Стига! Няма сонди, няма монди!
Оля се с въпросите! Нямаш камъчета, глупецо!
Не ми отговорихте! - Докога ще пита тоя?
И ние имаме въпроси!
Стига! Престанете!
Водите ми някакво непознато лице, което оспорва дарбите ми?!
С морелетници ще ме сравнява!
Гласовете реват в главата ми:
"Лавлейс, кой е тоя галфон?
Кажи му да си върви по пътя! Пращай го да се размножава!"
И като стана дума, предлагам всички да си ходим.
Да се размножаваме. - О, Лавлейс!
Какво? Дойде ли размножителният сезон?
А сега се оттеглям в ложето на безконечното блаженство.
Елате, дами. Коя е първа? - Аз!
Една по една! Леко, пиленце, с талисмана ми!
Ама чакайте малко! Ами ние?
Лавлейс!
Чуйте ме! На този свят му липсва любов!
Обърнете се към ближния пингвин, разрошете го с плавниците си
и го притиснете здраво в обятията си!
Тръгваме ли, дами? - Изписукай пак, миличка!
Защо него? - Какво си ме награбил? Къш!
Той ме накара. Харесва ти! - Стига!
По вашия край има ли камъни? - Ние не събираме.
Как така? - Живеем сред ледовете.
Че как покорявате сърцата на жените? - Ами... пеем им.
Стига глупости! - Бъзикаш се, нали?
Не. Пеем си взаимно. Ако любимата хареса песента ти...
Имаш си любима?! - Някоя дълга хубавелка
от мрачното ти интимно минало? - Тайна, а?
Нещо такова. - Да преслушаме дружките й!
Обичам дълги мацки. - Няма надежда.
Време е за чифтосване! - Запяваш, и толкова!
Лошото е, че не мога. - Нали си птица?!
Всички птици пеят! - Не съм като птиче, чик-чирик...
Добре, ето. Ще се намери ли...
Какво прави? - ... някой...
Май пее. - Знам как се пее. Нищо общо няма.
Едно животно изхриптя така и после умря.
Да. А когато тя запее, направо ти се къса сърцето!
Трагичен случай си, пич! - Нищо, не е фатално.
Така ли? - Абсолютно! Не и не!
Честно?! - Да. Едно нещо ще ти кажа.
Ела по-насам. Още. Искаш ли да пееш? - Да.
Сигурен ли си? Не ме занасяш? - Не.
Фасулска работа е! - Дали? Това би променило всичко!
Ще пропееш, само следвай дословно инструкциите ми.
Добре. - Да съм казал "добре"? Не, нали?
Повтори! - "Следвай инструкциите. "
И то дословно.
Нощта на пръсти пропълзява
във пазвата на оногова,
който алчен е и все ламти.
Денят разголва безпощадно
душата на пингвина, говорил купища лъжи.
Ще те любя до премала точно както пожелаеш,
ще те гушкам до зори, мила ми...
Глория! - Пред огледалото стоиш,
то и ти - очи в очи, и ти шепне от стената...
Развърти туй дупе сладко! - Не вървиш!
Молитвеник размахваш,
макар че пет пари не даваш...
Момчета!
Мамбъл?
Мамбъл!
Здрасти, Глория! Ола!
Ола!
Нима това си ти?!
Аз, ами! Кой друг?
Харесва ли ти? - Би могло.
Ако наистина беше ти.
Аз съм. В известен смисъл... - Да бе!
Я се обърни! Хайде, обърни се! - Защо?
А защо не? - Ами...
Олеле, направо не е истина! - Да.
Глория... - Мамбъл, как можа?!
Здрасти. Може да те стряскам с размери,
но не се бой! Обичам те! - Стига де!
Обичам те! - Глория!
Глория! Почакай, моля те! - Не, мен чакай!
Обичам дупетата сочни... - Млъкни!
Мамбъл, как ти изобщо ти хрумна?!
Не знам какво друго да направя.
Глория, недей така!
Тичай бързо при нея!
Денят разголва безпощадно...
Глория! Ето ти ритъм, пей!
Мамбъл, караш ме да се чувствам неловко.
Не става, скъпи.
Мамбъл!
- Привет, г-це Вайола!
Срам и позор!
За какви се мислят тия?! Къде е Ной?
Това вече на нищо не прилича!
Мемфис, това е синът ти Мамбъл.
Мамбъл? - Мамбъл!
Глупости, скандират "мамбо"!
Не, миличък. "Мамбъл" казват.
Ето, Ной! Виж! Излюпването му беше поличба!
А сега младежта се е разбунтувала!
Стига! Спрете!
Преустановете това нелепо безобразие!
Престанете на мига!
Владейте се, ако обичате!
Внасяте разстройство, аномалия в самата сърцевина на общността ни!
Безумци! - Веселим се най-невинно!
Невинно?! Този духовен упадък ни навлече глад и лишения!
Говори на прост пингвински, ведролики!
Обвинява мен за недостига на храна.
Не разбирате ли, че без хармония няма да оцелеем?
Подвеждащото лекомислие на вносната ти дружинка
оскърбява Великия Гвин и той ни лишава от изобилие!
Той властва над сезоните. - Гвин дал, Гвин взел.
Танците не водят до глад! - Така си е!
А какво води, ако не езическите ви прояви?
Причината е някъде отвъд ледовете. Там стават непонятни неща.
Ужасяващи мистерии! - И създания!
Извънземни! Честно! - Побъркал се е!
Били умни. Може би повече и от нас! - Той е луд!
Прокуди рибата, а сега плещи глупости!
Едно нещо ще ти кажа. - Не ме пипай, гад мръсна!
Внимавай, ей! - Да, разприте водят до разкол,
а разколът - до гибел. Върви си, веселокраки Мамбъл!
Да не си посмял да тръгнеш!
Имаш толкова право да си тук, колкото и тези изкуфели старчоци!
Норма Джийн, остави това на мен.
Тате?
Отречи се от другарите си, от чудатите си хрумки и особнящини.
Мемфис! - С кротост и благочестие
можем да върнем рибата. - Тате...
Слушай, аз самият проявих безотговорност.
И си плащам. - Какво общо има това с Мамбъл?
Затова е такъв. - На него нищо му няма!
Отвори си очите, той е ненормален! - Не е! Как можеш да говориш така?!
Мога, защото, когато беше още яйце, го изпуснах!
Мемфис!
Мамбъл!
Бедният ми мъничък Мамбъл!
Мамо, аз съм си съвсем наред! - Грешиш, момчето ми.
Заради нас трябва да спреш тази лудост с краката си.
Думите на баща ти са мъдри. Чуй вопъла му и се покай!
Но аз не виждам логика! - Безочието ти не ни оставя избор.
Не, почакайте! Моля те, синко!
Ще се справиш. Не е толкова трудно.
Не искай да се променя, тате. Не мога.
Ето това, братя мои, е краят.
Махай се!
Мамбъл! - Спокойно, мамо. Всичко е наред.
А на теб едно ще ти кажа.
Когато разбера какво става с рибата, ще се върна.
Искам да мина! Мамбъл, не е нужно да се махаш!
Остави го, Глория! - Не, тате! Не е справедливо!
Глория, слушай баща си!
Той беше отритнат от всички,
бе непоправимо различен.
Разправят, че служел на злото,
но аз знам, че беше самотен.
Така ще запомня на бандата храбрия вожд.
Ще изпеем болката на своя приятел Мамбъл.
Вие сте нация от малки, тесногръди, дребнави и скудоумни нищожества!
В единството е силата! - Вярваме в повелите!
Вярваме.
Внимавайте, много внимавайте...
Не се коси, Върлинка. И моят баща ме наричаше "отрепка",
пък виж ме днес. - Не му помагаш.
Ще му мине, когато разбере какво е станало с рибата.
Само че как? - Ще измисли нещо!
Извънземните! С тях ще говоря. - Къде ще намериш извънземни?!
Лавлейс! - Той никак не те харесва.
Нищо. Ще трогна сърцето му. - Как?
С пердах?
С невъобразими изтезания? - Или пък въобразими?
Ще запееш? - О, не!
Ще се намери ли някой...
Тихо, че ледът ще се пропука! - Лавина!
Да, много ви благодаря.
Лавлейс, там ли си?
Лавлейс!
Лавлейс? - Лош момент ли уцелихме?
Нямаме записан час, обаче... - Имам въпрос и искам отговор.
Къде да намеря мистичните същества?
Защо мълчи?
Лавлейс, добре ли си?
Мале, обладал го е зъл дух! - Не, има криза!
Отворете човката! Извадете езика! - Вратът му е стегнат!
Така кажи де! - На "три"! Едно... две...
Давайте! - Приятели!
Ехо! Спрете! Боли го!
Посъвзе ли се? - Лавлейс?
Кой те закичи така? - Подарък му е.
От мистичните същества. - Не ти ли е дар от тях?
Не. - Глупости, говори през главата си.
Плувал си и ти се е омотало на врата?
Няма начин! Той е нашият гуру!
Лавлейс, срещал ли си изобщо мистично същество?
Най-официално те питам.
Не. - Знаех си! Всичко е било лъжа.
Нещото си има собственик. Ако го намерим, ще ти го махне.
Покажи ни къде е било. Съществата ще помогнат и на двама ни.
Две думи, три срички. - Какво е това?!
Умираш, така ли? Не, момент. Пропуск... Изпуснал си нещо?
А, изпускаш газ!
Сега пък се мисли за морски слон!
Не, вървете отвъд планините, на слонска територия.
Даже отвъд нея. - Отвъд морско-слонските земи!
Чакайте! - Какво?
Чувам гласове. - Да, наистина.
Къде? - Заслушайте се във вятъра.
Мамбъл! - "Мамбъл" ли?
Тихо, слушайте! Глория! - Глория?!
Тръгнала е да те гони! Мацката е луднала по теб!
Не мога да повярвам, че си ти!
Естествено, че съм аз!
Какво правиш тук?
Едва ли светът от любов е лишен!
Няма ли мъничко обич за мен?
Божичко! - Е, накъде, бързокрачко?
Не. Дойдеш ли, може никога да не се върнеш.
Няма значение. - Глория, твоето място е у дома.
Не мога да се върна, а тук нямаме бъдеще.
Как ще опазим яйцето, ако изобщо стигнем дотам?
Ще бъда щастлива и без яйце.
Сега - да, ами после? Всичките ти приятелки ще имат яйца.
Аз пък ще имам теб.
Сега ще й отдаде душата си навеки. - Слушай, Глория...
Ето сега! - Аз съм друга порода мъж.
Имам нужда от лично пространство.
Не си виновна. На този етап не съм готов за сериозна връзка.
Иска да я отблъсне. - Мамбъл...
Гледайте. - Говори си каквото щеш.
Аз съм тук. Не се прави, че присъствието ми ти е безразлично.
Сега го притиска. - Там ти е проблемът на тебе.
Мислиш се за неустоима, а? - Това би наранило всеки!
Моля?! - "Глория е красива и талантлива!"
Какво?! - Вземала високи тонове. Е, и?
Смущава те как пея ли? - Не, пееш си съвсем прилично.
"Прилично"?! - Да. Но се държиш като глезла.
Моля? - Парадно, наперено, превзето...
"Превзето"?! Кой го казва само!
Някой, който подрипва на място нагоре-надолу!
Като някой невротик!
Инатлив и скоклив тъпанар!
Тъпкано ти го върна!
Добре направи, амиго.
Без теб ще й бъде по-добре.
Ще я вземе някой свестен мъж, ще й бъде опора,
ще я тачи, ще си отчуват голяма челяд...
Рамон! - Ще си отпусне душата...
Рамон! Той страда! Много го боли!
Не потискай чувствата си, ще гръмнеш.
Изкарай ги навън. Излей си сърцето.
Бихте ли се обърнали за момент?
Ако си тръгне в този миг,
голяма част от сърцето му ще си тръгне със нея.
Недей, миличка, остани... - Моля ви.
Никакво пеене повече.
Било й се гадело от мен.
Млъквам си аз, цупя се, а тя пак:
"Ти не споделяш! Говори!" - Рамон!
Говори де! - Хайде, сподели!
Една свястна връзка не съм имал! - Хайде, гушни го.
Ето, излях си мъката! - Най-сетне. Ще ти мине.
Държат ли те още краката? - Уж.
Какво се размириса? - Не съм аз.
Пухчо, ти си нашият водач. Идвай тук.
Тия морски слонове... нали не ядат пингвини?
Не знам, май бяха тревопасни. - Моля?
Нагъват водорасли. - Хайде, Лавлейс. Скачаме!
Хайде, всички заедно! - И така...
Готови?
Ще скоча. Ще се прилъжа някак. Виж там!
Къде?
Ало, новите! Изчезвайте!
Нахлувате в чужди владения.
Ние само минаваме оттук. - Да, заедно сме.
Отивате отвъд ония чукари в страната на снежните фъртуни?!
Ако ще стигнем до Забранения бряг, да.
Леле божке! Може да налетите на унищожител.
Извънземен ли? - Да.
Разпарчетосват те, без да му мислят. - Изтребват всичко живо по пътя си.
Дали изтребват и рибата? - Казах "всичко живо".
Зверове, братко! Не знаят пощада!
Ако ще кит като скала да си,
извличат жалкото ти туловище на брега,
режат те на кубчета, топят те
и те превръщат в лакомство.
Уж си голям стар кит, а изведнъж...
Лакомство! - Някой трябва да ги спре!
Така ли? И каква ще е твоята стратегия?
Ще им поговоря, ще трогна сърцата им.
Прелест! Когато тая хитринка свърши работа, ела да ни се обадиш.
Хайде, Лавлейс. Да вървим.
Чао, Лавлейс.
Подписвате си присъдата, братленца.
Ужас!
Дръжте се! - Държим се.
Не се предавайте, момчета!
Какъв е този шум?
Не чувам нищо. Нито пъшкане, нито хриптене.
Къде е Лавлейс?
Един храбър пингвин предпочита да умре сам.
Дали е отишъл в рая? - Сигурно.
Според мен е тръгнал насам.
Да вървим.
Лавлейс?
Лавлейс!
Ехо!
Има ли някой? - Тихо! Стига си викал!
Може някой да те чуе.
Следите са съмнителни. Тук е спирал. - И е паднал по корем! Насам!
Не, насам. - Тук е пишкал!
Да, наистина. - Ето го! Лавлейс!
Лавлейс!
Вижте го! Добре ли си, Лавлейс? - Ето ни. Дръж се, приятел!
Какво има? - Гледайте! Ще стигнат за всички ни!
Стегни се, Лавлейс! Тук са! - Защо са оставили тия неща?
Не знам.
Кажи, че идваме с мир. - Идваме с мир!
Лавлейс! - Стига, приятелю!
Ставай! - Добре ли си?
Лоша работа! - Запазете спокойствие!
Лошо! - Добре, не запазвайте!
Паникьосайте се!
Трапе-закачат се с нас! - Да, с трапе-закачки!
Ще измрем до крак.
Само не падайте във водата! - Не падайте във водата!
Стой там, Лавлейс!
Разкарай си гнусния език от него!
Не!
Мамбъл!
Бадмингтон ли играят? - Не, веселят се на обедната маса.
Лавлейс!
О, блаженство!
Лавлейс! Дай ръка! - Помощ!
Благодаря ти, братле! Благодаря!
Не ме уплаши!
Прекрасни ми братко! Много, много ти благодаря!
Номер едно си, Лавлейс!
Стига!
Направо не ви завиждам!
Срещу вас стои Лавлейс и дясната му ръка - Мамбъл.
Кажи им, Лавлейс! - Къш, рибени изчадия! Адиос!
Андиамо! Ха така! Бау!
Марш при майките ви! Да не ви погвам!
Челядта ще ви урочасам аз на вас! Бял ден да не видят!
Сумата му и паплач! Божке! - Тия ще превземат света!
Сигурно са те. - Не искам и да чуя!
Те не знаят за нас. - Едно нещо ще ти кажа.
Пътят ти свършва тук. Край.
Направи всичко по пингвинските си сили.
Намери извънземните. - Ние видяхме.
Ще отворим очите на смешните ти съграждани.
А сега - обратно по домовете! - На мига!
Може ли една услуга? - Каква?
Погрижете се за Глория и майка ми. - Моля?!
А ако видите баща ми, кажете му...
Че съм се опитал. - Накъде биеш?
Ще им попреча да вземат рибата ни. - Как?
Сбогом, приятели!
Олеле, хвърли се!
Майко мила, не е за вярване!
Как ще кажем на майка му, че е дошъл да се самоубие?
Не се е самоубил. Гледайте!
Тоя е непоправим маниак! Разпери плавници и литна!
Колко ли беше висок Върлинката? - Кой знае?
Стърчеше над всички.
Ехо, аз съм - Лавлейс!
Някога ми викаха "гуру".
Ще разказвам за теб, Весели крачета!
Години след твоята смърт!
Вбесен от тяхното безразличие,
той продължил да плува след тях, макар да ги бил изгубил от поглед.
Oсмелил се да навлезе по-навътре от всеки друг,
знаейки, че няма връщане назад.
Пометен от мощните течения, той се носил цяла вечност
през безбрежни океани към непознати светове.
Извинете, къде се намирам?
Ти си в рая, Дейв. В рая на пингвините.
Близо ли е до Императорските земи? - Ти решаваш къде е.
Пробвай водата, Дейв. Наистина е истинска.
Разправят, че когато видял извънземните отблизо,
те изглеждали точно както ги бил описал морелетникът.
Извинете, защо ни вземате рибата?
Големи грозни пингвини без пера по месестите си подпухнали лица.
Защо ни вземате рибата?
Така ни убивате.
Не, почакай!
Мили боже!
Ехо! Привет от Императорските земи!
Добър ден. Защо ни вземате рибата?
Едва ли го правите нарочно, но ни причинявате много ядове.
Ясно ли се изразих?
Говоря ви на прост пингвински!
Не разбирате ли пингвински? Крадете ни рибата!
Моля ви, кажете нещо!
За бога, вие крадете нашата Р-И-Б...
На третия ден изгубил гласа си,
а на третия месец...
...почти бил изгубил разсъдъка си.
Ти откри рибата, миличък.
Мамо? - Здравей, съкровище.
Мамо! - Пухчо, каквото и да разправят,
ние вярваме в теб. - Скоро ще си дойдеш, нали?
Стига, оставете го да яде. - Не се притеснявай от нас, Дейв.
Тук има храна за всички. - Спокойно, захарче. Ще почакаме.
Мамо! Тук има много риба!
Мамо!
Деца, трябва да видите това!
Ехо, здравейте!
Това не е ли тропльото? - Май да.
Как му беше името? - Не умря ли?
Внимание! Чуйте ме! - Явно не.
Имам новини! Знам кой взема рибата! - Мозъка си ти взели на тебе!
Извънземните! Свързах се с тях! - Лунатикът се върна.
Извънземните крадат рибата! - Повикайте Ной и старейшините.
Хей, ти! - Глория!
Изненадана съм, че те виждам пак.
Да. - Всичко наред ли е, скъпа?
Помниш ли Сиймор? - Да. Здравей.
Здрасти.
Кое от всичките е твоето?
Всичките са мои.
Това е хорът ни. Той преподава ритъм, а аз - блус.
Значи не си... - Не съм чула вярната песен.
Това е страхотно! Искам да кажа...
Открих крадците на рибата. Грозновати са, но могат много неща!
Идват насам! - Нима?
Скоро ще ни се притекат на помощ.
Говориш с тях?! - Те не говорят пингвински,
но май откликват на това.
Да го направим всички. Въздейства им.
Защо? - Понятие нямам, обаче върши работа.
Това е скокльото! - Изродските крачета!
Момчета! - Пухчо! Върлинка! Ластик! Амиго!
Дръзна да се върнеш, така ли?
Открил извънземните крадци на риба.
Били идвали насам и трябвало дружно да подскачаме.
Извънземните не съществуват!
Мамбъл, я се обърни.
Той е болен! - Това нещо тяхно ли е?
Да. Не е опасно. С негова помощ ще ме намерят.
Довел си ги тук?! Насъскваш ги срещу ближните си?!
Един момент, току-що казахте, че нямало извънземни!
Ами... няма. Но ако имаше, само безмозъчен предател би ги довел!
Трябва да дойдат. Щом вземат рибата, ще могат и да я върнат.
Само Великият Гвин може да дава и да отнема!
Не Великият Гвин обърка всичко, а извънземните.
Този глупец се върна, за да се надсмее над нищетата ни!
Умираме от глад, а той ни кара да подскачаме!
Ще останем ли верни на принципите си,
или ще се огънем пред халюцинациите на един слабоумен танцьор?
Как беше онова с краката?
Да, покажи ни, Мамбъл.
Всъщност е много лесно. - Недейте!
Не се поддавайте! - Точно така.
Недейте! - Отстоявайте позициите си!
Не отстъпвайте пред това безумие!
Възвисете глас, братя!
Да заклеймим тая тупурдия!
Как е?
Справяте се.
Давайте! Точно така!
Да, да се облегнем на древната мъдрост!
Нека светът трепери! Защото когато всички си идат...
Ние оставаме!
Мамбъл! - Мамо!
Приятели!
Мамо! - Момчето ми!
Хубавецът ми той! - Мамо!
Вижте го! - Ослепителен си!
Пухчо... - Толкова време те чакахме!
Къде е татко? - Остави го. Сдухал се е.
Баща ти малко... - Какво?
Ела, ще ти покажа.
Мемфис?
Мемфис! - Тате?
Мамбъл? Ти ли си наистина?
Да, тате. Цял-целеничък.
Мислех, че...
Тате?
Никога...
Нито веднъж не съм се отнесъл справедливо с теб.
Тате! - Потанцувай с него, татенце.
Потанцувай със сина си.
Прощавайте, но...
Музиката напусна душата ми.
Там си е. Същото е като пеенето, само че с тялото.
Хайде, скъпи, можеш! - Мамче!
Просто вдигаш краката си един след друг.
Точно така!
Браво!
Виждаш ли? - Приятно е!
Да, Мемфис!
Татенце!
Леле мале!
Май е време да потанцуваш.
Беше един, сега са хиляди! - Да не искат да ни кажат нещо?
Какво има? - Разрушаваме средата им.
Трябва да спрем. - Ще забраним риболова.
В крайна сметка... - Защо да правим каквото и да било?!
...получаваш толкова любов...
Те са ято безкрили мисирки накрай света!
...колкото си дал.
Не ми се живее в свят без пингвини! - И какво?
Поставете табелата "Риболовът забранен!"
Получаваш колкото си дал.
Да, милички. Така си е.
Точно така! Давайте!
Ела, слънчице! Хайде!
В ПАМЕТ НА ИВАН БАСТИАНИЧ 1981-2005
ПОСВЕТЕН НА
НИК ЕНРАЙТ - МАЙКЪЛ ДЖОНСЪН РОБИ МАКНИЙЛИ ГРИЙН
СТИЙВ ЪРУИН
Субтитри: SDI Меdiа Grоuр