Traducerea: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
Varşovia 1939
- Domnul Szpilman? - Bună ziua.
Îmi pare bine să vă cunosc. Îmi place foarte mult cum cântaţi.
Mă bucur.
Numele meu este Dorota. Sunt sora lui Jurek.
- Sângeraţi. - Nu e nimic grav...
Haide Dorota, o să mai vorbiţi şi altă dată.
- Nu e cel mai potrivit moment. Haide! - Jurek, unde ai ascuns-o până acum?
- Nu ştiu ce să iau cu mine. - Întodeauna iei prea multe.
- Câte geamantane vrei să iei? - Am să le număr.
Ce crezi? Oare... să iau portretul ăsta?
Ia-l, nu-l lua... Fă cum vrei.
Nu vezi că sunt îngrijorată pentru Wlad?
O să se întoarcă. N-a păţit nimic.
O să mai luăm un geamantan, pentru orice eventualitate...
- Mamă! S-a întors Wlad. - Slavă Domnului. Ce ai...?
- Eşti rănit? - Nu, nu. N-am nimic.
Am fost foarte de îngrijorată.
I-am spus să nu-şi facă griji pentru că aveai documentele la tine.
Dacă te-ar fi lovit o bombă, ar fi ştiut unde să te ducă.
Henryk, Henryk... Nu spune astfel de lucruri!
- Tată, s-a întors Wladek! - Ce v-am spus eu?
- Ce faceţi? - Mi-a văzut cineva pălăria?
Ne-au bombardat postul de radio. Nu mai emite.
”Varşovia” nu este singurul post de radio.
Apucă-te de împachetat, dragule. Ia-ţi lucrurile.
- Unde mergem? - Plecăm din Varşovia...
- Plecăm din Varşovia? Unde? - Nu ai auzit?
- Ce să aud? - N-ai citit ziarele?
Nu.
- Unde este ziarul? - L-am folosit la împachetat.
L-a folosit la împachetat!
- Guvernul s-a mutat la Lublania. - Toţi bărbaţii apţi de luptă
trebuie să treacă râul şi să formeze o nouă linie defensivă.
Cu excepţia noastră, toată lumea a plecat, au rămas numai femeile.
Ce-o să obţii trecând de linia defensivei încărcaţi cu geamantane?
- Wlad, nu avem timp pentru asta. - Eu nu plec, nicăieri.
Bine... Nici eu nu plec.
Lăsaţi gluma. Trebuie să rămânem împreună.
Dacă va fi să mor, prefer să mor în propria-mi casă.
- Nu mai spune asta. - Linişte, am prins ceva.
"Transmitem de la BBC din Londra...
Guvernul englez, neprimind răspuns la ultimatumul
trimis guvernului german,
a declarat război Germaniei naziste."
Asta e minunat!
"Se aşteaptă ca...
...în următoarele ore,
Franţa să facă o declaraţie asemănătoare.
Polonia nu mai este singură.”
Minunat! Minunat!
Mamă, a fost o cină minunată.
Dacă vrei să sărbătoreşti ceva, trebuie să te străduieşti.
Un toast pentru Marea Britanie şi Franţa.
V-am spus. Nu v-am spus? O să fie bine.
5003.
- Asta e tot? - Da... 5003 zloţi. E tot ce mai avem.
Sunt mai mulţi cu 3003 zloţi.
Printre alte restricţii impuse,
evreii pot deţine cel mult 2000 de zloţi în casă.
- Şi ce vom face cu restul? - Îi depunem într-o bancă.
Într-o bancă?
Cine este atât de prost să-şi depună banii într-o bancă germană?
Putem să-i ascundem. Uite...
- Îi putem ascunde sub ghiveciul de flori. - Nu, nu. Ne cunosc metodele.
Mai ţii minte ce am făcut în ultimul război?
Facem o gaură în masă.
- Ascundem banii acolo. - Şi dacă vor lua masa?
Cum adică să ia masa?
Germanii intră în casele evreilor şi iau tot ce vor: mobilă, bijuterii... totul.
- Vorbeşti serios? - Da, dar nu şi o masă ca asta.
Ce faci?
Ascultaţi-mă, e cel mai bun loc. Nimeni n-o să caute sub ghiveciul ăsta.
- Nu, nu... Ascultaţi-mă, m-am gândit... - Da? Asta e ceva nou.
Ştiţi ce facem? Folosim psihologia inversă.
Ce folosim?
Lăsăm ceasul şi banii pe masă
şi îi acoperim aşa, ca să-i găsească uşor.
- Eşti prost? - Germanii nu vor scotoci şi-n altă parte.
Sunt sigur că nu-şi vor da seama.
E cea mai mare prostie pe care am auzit-o vreodată.
Bineînţeles c-o să-i găsească.
Bine. Uitaţi-vă aici...
- Şi-mi spui mie prost? - Nu-i rău, e ultimul loc...
O să dureze ore.
Nu-i nici o grabă. Îi scoatem după aceea.
- N-o să dureze atâta - Şi cum o să-i scoatem de acolo?
Spune-mi cum o să-i scoţi afară. Vreau să ştiu...
- De ce te îndoieşti de tot ce zic? - O să-i scoţi unul câte unul…
- Nimeni nu mă ascultă. - Linişte, vă rog. Linişte...
- În ordine, vă rog. - Avocatul... Îi place ordinea.
Ascultaţi-mă, doar…
Ceasul o să-l punem în ghiveci, iar banii îi îndesăm în vioară.
Se va mai putea cânta cu ea?
Nu ştiu. Vom vedea.
Jurek? Sunt Wladek Szpilman.
- Wlad, ce mai faci? - Bine, mulţumesc. Tu?
Ascultă, am vorbit despre postul de radio, presupun că de asta cred că ai sunat.
Nu se poate face nimic pentru a redeschide postul.
- Ştiu asta, Jurek, dar... - Nici un post de radio pentru polonezi.
Ştiu. Jurek?
Pianul este distrus, nu ştiu dacă vei mai putea cânta…
Poate că da, poate că nu.
Ascultă, sper că nu te simţi ofensat,
dar nu te-am sunat ca să discut despre viitorul carierei mele...
L-am bătut la cap pe Jurek luni în şir până când, în sfârşit, a cedat, spunând:
"Bine, vino mâine cu mine".
Şi când am ajuns, o bombă a distrus clădirea postului de radio.
Oricum, a fost o întâlnire absolut minunată.
- Serios? - Da. Da...
A fost de neuitat.
Întodeauna mi-a plăcut cum cântaţi, domnule Szpilman.
- Spune-mi Wladek, te rog. - Nimeni nu cântă Chopin ca dv.
- Sper că acesta e un compliment. - Vorbesc serios.
Glumeam…
- Mergem la cafeneaua “Paradiso”? - Mi-ar face mare plăcere.
- Şi tu, ce faci? - Am terminat Conservatorul.
- Deci, eşti şi tu muzician. - Da. În devenire...
- Ce instrument? - Violoncel.
Îmi place să văd o femeie cântând la violoncel.
Interzis evreilor
Este revoltător! Cum îndrăznesc?
Ştii cum sunt oamenii, vor să fie nazişti mai buni decât Hitler.
O să mă duc să depun o plângere.
Mai bine nu. Crede-mă.
Trebuie să fie foarte umilitor pentru o persoană ca tine.
Vom găsi un alt loc.
- Putem face o plimbare prin parc. - Nu, nu putem.
Este interzis.
Evreii nu au voie să se plimbe prin parc.
Tu glumeşti?
Nu glumesc. Este adevărat. Nu putem nici să ne plimbăm,
nici să stăm pe bănci. Ăsta e un alt decret.
Este absurd!
Singurul lucru pe care-l putem face
e să stăm şi să vorbim aici. Cred că asta îmi face mai multă plăcere.
Aşadar, cânţi la violoncel, Dorota? Foarte frumos.
Şi care este compozitorul tău preferat?
Chopin? Cu siguranţă...
Ar trebui să cântăm una din sonatele lui, într-o zi.
”Dar tu, Wladek”?
Ai putea să mă acompaniezi. Tu la violoncel iar eu la pian...
Domnule Szpilman, sunteţi minunat.
Spune-mi Wladek, te rog.
Embleme pentru evreii din Varşovia.
"Prin acest decret, toţi evreii din Varşovia
sunt obligaţi să poarte embleme la vedere, în locurile publice.
Acest decret va intra în vigoare începând cu 1 decembrie 1939
şi se va aplica tuturor evreilor cu vârsta mai mare de 12 ani.
Emblema va fi purtată pe braţul drept
şi va reprezenta steaua lui David ţesută cu albastru pe fond alb.
Emblema trebuie să fie suficient de mare
pentru ca steaua să măsoare 8 cm.
Lăţimea segmentelor stelei va fi de 1 cm.
Evreii care nu respectă acest decret
vor fi aspru pedepsiţi.”
Guvernatorul districtului Varşovia,
Doctor Fischer.
- N-am s-o port. - Nimeni n-o s-o poarte.
N-am să mă las însemnată.
Lasă-mă să văd.
Trebuie să ne facem noi singuri aceste embleme?
- De unde o să le luăm? - N-o să le luăm de nicăieri.
N-o să le purtăm.
Tu!
Vino aici!
De ce nu m-ai salutat?
Îmi cer scuze.
N-ai voie să mergi pe trotuar.
Mergi pe stradă!
Ai văzut asta?
Ce? Ce? Lucrez.
Ce este asta?
- Aici ne vor băga. - Cum adică, “ne vor băga”?
”Din ordinul guvernatorului districtului Varşovia, dr. Fisher,
cu privire la locuinţele evreilor din Varşovia:
Va fi construită o zonă în care toţi evreii care locuiesc în Varşovia,
sau cei care se vor muta în Varşovia, vor fi obligaţi să se mute.”
Citeşte aici!
”Evreii care locuiesc în afara zonei stabilite
vor trebui să se mute în cartierul evreiesc
până la 31 Octombrie 1940.”
N-o să ne poată muta pe toţi.
E prea mic pentru 400.000 de persoane.
Nu. Suntem 360.000, aşa că va fi mai uşor.
Şi ce putem face?
Mamă?
Mamă!
Ce este?
20 de zloţi.
Atât mai avem. 20 de zloţi.
Ce pot să cumpăr cu 20 de zloţi?
M-am săturat să gătesc tot timpul, numai cartofi...
Ăsta este preţul pe care-l ofer. Sfatul meu este să acceptaţi.
- N-o să primiţi mai mult de la nimeni. - Dar este un Beckstein, domnule Lipa.
2000. Sfatul meu este să acceptaţi.
Ce-o să faceţi când o să vă fie foame? O să mâncaţi pianul?
Ieşi afară, ticălosule.
- Te rog... - Nu-l vindem! Ieşi afară!
Ce naiba ai păţit?
Sunteţi nebuni...
Vă fac o favoare. 2000 şi suport şi transportul lui.
Nici măcar nu vă taxez pentru transport!
O să vă pară rău. Sunteţi nebuni.
Ia-l...
31 octombrie 1940
Dorota...
- Bună. - Bună...
Nu voiam să vin...
Nu voiam să văd toate astea...
- Nu m-am putut abţine. - Cum te descurci?
- Bine. - Bine.
Adevărul este că nu prea bine. L-au arestat pe vărul meu.
Jurek spune c-o să-i dea drumul.
Este ruşinos ce se întâmplă.
- N-o să mai dureze mult, nu-ţi fie frică. - Asta am spus şi eu...
Este prea absurd...
Mult prea absurd.
Eu... ar trebui să plec...
Ei bine... o să ne revedem...
în curând.
Pe curând!
Sincer să fiu,
mă aşteptam să fie mai rău.
Unde vom dormi?
Eu o să dorm în bucătărie, cu fetele.
Tu, Henryk şi tata, rămâneţi aici.
Priviţi!
Veniţi să vedeţi!
Plecaţi de aici! Plecaţi!
Tată! Tată!
Tată!
Tată...
Ai vândut ceva?
Doar una. „Idiotul" de Dostoievski, cu 3 zloţi.
- E mai bine decât ieri. - 3 zloţi amărâţi.
Când oamenii fac milioane.
- Ştiu. - Nu ştii, crede-mă.
Mituiesc gărzile, ele se fac că nu văd…
Aduc transporturi cu mîncare, băutură, tutun,
produse cosmetice franţuzeşti.
Cât despre săracii care mor peste tot, nu interesează pe nimeni.
Scuzaţi-mă, l-aţi văzut pe soţul meu? Isaac Szerman. Un bărbat înalt şi frumos.
- Îmi pare rău. - Cu o barbă căruntă. Nu...?
Mi-e teamă că nu.
- Mă iertaţi… - Noapte bună.
Să dormiţi bine. Iar dacă îl vedeţi, să-mi scrieţi, da?
Isaac Szerman.
De ce trebuie să fie un tramvai care trece prin zona noastră?
De ce nu poate să ocolească?
Nu vă faceţi griji. O să construiască un pod. N-aţi auzit?
Un pod, un pod! Ce prostie...
Germanii pretind că sunt inteligenţi.
Ştii ce cred eu? Că sunt complet idioţi.
Am o familie de hrănit,
iar eu îmi pierd jumătate din timp aşteptând aici, să ne lase să trecem.
Ce-şi închipuie, că am venit aici să ascult muzică?
Dansează!
Ţi-e frig?
Dansează!
Haide, dansează!
Haide, haide!
Dansează!
Şi tu, dansaţi în doi!
Tu!
Mai repede!
Cântă mai repede!
Mai repede!
Bine. Au sosit.
Te aşteaptă Itzak Heller.
- Despre ce-i vorba? - Stai jos şi bea nişte ceai.
Eu o să pregătesc masa, până când vor sosi fetele.
- Ce cauţi aici? - A adus prăjituri.
Tatăl său a intrat din nou în afacerile cu bijuterii.
Se descurcă bine, nu?
Uluitor! Bijuterii.
- Facem recrutări. - Cine face recrutări?
Nu face pe deşteptul cu mine, Henryk, am venit aici ca prieten.
Vor aduce evrei din toată ţara.
În curând vor fi o jumătate de milion, aici, în ghetou.
Avem nevoie de mai multă poliţie evreiască.
Ah... mai multă poliţie evreiască.
Adică vrei să bat evrei care conspiră împotriva Gestapoului.
- Cineva trebuie s-o facă, Henryk. - Dar de ce eu?
Credeam că recrutezi doar băieţi cu părinţi bogaţi.
Uită-te la tatăl meu. Uită-te la casa în care locuiesc.
Da, mă uit. Din cauza asta sunt aici. Familia ta ar putea avea o viaţă mai bună.
Vrei să supravieţuieşti vânzând cărţi în stradă?
Da.
Vă fac o favoare.
Dar tu, Wlady? Eşti un mare pianist, ai o excelentă trupă de Jazz.
Te primim cu braţele deschise. Vino alături de noi.
- Nu ai nimic de lucru. - Mulţumesc, dar am ce lucra.
Da, sigur...
Îmi pare rău Wlady, dar vor să te opreşti.
Cine vrea să mă opresc?
Întodeauna zic : "Priveşte şi la partea bună".
Eşti în ghetoul ăsta mic, alături de profesori şi alţi intelectuali,
te descurci mai bine decât noi. În ghetoul mare e haos.
- Ai ceva să-mi dai de lucru? - Eşti un artist, Wlady.
Aduci bucurie oamenilor. Asta e de ajuns.
- Vreau să ajut, vreau să fac ceva... - Ai făcut destul, Wlady.
Şi ştii ce?
Voi, muzicienii, nu sunteţi conspiratori buni. Sunteţi...
prea... artişti.
- Cine este? - Zdravek?
Majorek.
Dacă găsesc manifestele astea, ştii ce se va întâmpla.
Nu, nu le vor găsi.
Zdravek.... Doamnă Ziskin...
Yehuda, eşti bine?
Majorek, acesta este cel mai mare pianist din Polonia.
Poate chiar din întreaga lume: Wladyslaw Szpilman.
Acesta este Majorek.
- Sunt încântat. - Te ştiu, după nume.
- Însă nu te-am auzit cântând niciodată. - Majorek a fost în armată.
Un om extraordinar.
Mă deranjează un singur lucru la el: că nu este socialist.
E mai bine să pleci, Wladek. Suntem pe terminate.
Ştii câte exemplare se distribuie împreună cu ziarele?
500... Ştii câte persoane citesc un manifest?
20. Asta înseamnă 10.000 de cititori.
Majorek le ascunde în chiloţi şi le răspândeşte prin toalete.
- În toalete? - Da, în toate pe care le găsesc.
Germanii nu folosesc niciodată toaletele evreilor.
Sunt prea curate pentru ei.
Încetează! Încetează!
Încetează!
Haide, haide.
Vino, băiete!
Ridică-te! Ridică-te!
Stai în picioare!
Vă rog, în seara asta nu vreau să aud pe nimeni vorbind de lucruri rele.
Să ne bucurăm de această cină.
De acord. Vreţi să vă spun ceva amuzant?
- Îl ştiţi pe dr. Raszeja? - Chirurgul?
Da, chirurgul. Pentru un anumit motiv, nu mă întrebaţi care,
germanii i-au dat voie în ghetou pentru a face o operaţie.
Unui evreu? E nevoie de un polonez pentru a opera un evreu.
L-au lăsat să treacă. Asta e tot ce ştiu.
În fine... Anesteziază pacientul
şi tocmai face prima incizie, când cei de la S.S. dau buzna înăuntru,
împuşcă pacientul pe masa de operaţie, iar apoi îl împuşcă pe dr. Raszeja
şi pe toată lumea care mai era de faţă.
Nu este amuzant?
Pacientul n-a simţit nimic, era anesteziat.
Am spus: nimic rău, Henryk.
Ce-aţi păţit?
V-aţi pierdut simţul umorului?
Nu este amuzant.
Ştii ce este amuzant?
Tu eşti amuzant, cu cravata aia caraghioasă.
De ce te legi de cravata mea? Ce legătură are cravata mea cu asta?
- Am nevoie de ea, la lucru. - La lucru?
- Da, eu lucrez. - Aşa e, lucrezi...
Cânţi la pian pentru paraziţii din ghetou.
- Paraziţi... - Paraziţi!
- Băieţi, băieţi... - Nu dau doi bani pe cei care suferă.
- Mă învinuieşti pentru apatia lor? - Da, pentru că o văd în fiecare zi.
Nici măcar nu observă ce se întâmplă în jurul lor.
- Eu îi învinuiesc pe americani. - Pentru ce? Pentru cravata mea?
Evreii americani, şi sunt foarte mulţi, ne-au lăsat singuri.
Ce-au făcut pentru noi? Oamenii mor, aici. N-au ce mânca...
Evreii americani ar trebui să convingă America să declare război Germaniei.
Lumina! Lumina!
În picioare!
Tu! În picioare! Ridică-te!
Aruncaţi-l!
Dumnezeule...
Fugiţi!
- Scuzaţi-mă. - Da?
- Sunt sora domnului Szpilman. - Bine, intră.
Tu nu!
- Ce se întâmplă? - Este groaznic.
- Ce? Ce? - Vânează oameni pe străzi.
L-au ridicat pe Henryk.
Bine, du-te acasă. Du-te, o să mă ocup eu, de asta.
- Scuzaţi-mă, l-aţi văzut pe soţul meu? - Nu.
- Isaak Szerman? - Nu. Mi-e teamă că nu.
Are o barbă căruntă. Dacă îl vedeţi, scrieţi-mi...
Să nu uitaţi. Isaak Szerman.
- Ce s-a întâmplat? - Mi-au luat nepotul.
L-au dus înăuntru. Ce-o să-i facă? Dumnezeule, nu-mi vine să cred.
Scuzaţi-mă...
Itzak!
Itzak! Itzak...
Sunt eu, Wladek Szpilman.
Henryk este acolo...
- Nu l-am văzut. - Crede-mă. Trebuie să-l scot de acolo.
Mă poţi ajuta?
Acum ai nevoie de mine? Da, acum ai nevoie de mine.
Ne poţi ajuta?
O să coste.
- Nu am bani. - Atunci nu pot să fac nimic.
Ar fi trebuit să ni te alături când ai avut ocazia.
Mi-au spus că eşti o persoană influentă.
- Cine ţi-a spus? - Oamenii...
Oamenii pe care îi cunosc mi-au spus că eşti o persoană importantă.
Itzak...
Pane Rubinstein.
Tu, bandit. Bum. Bum.
Kaput. Kaput!
Ţigări... Mulţumesc.
- De ce te-au luat? - Acum îi eşti dator lui Itzak Heller.
- Ţi-am cerut eu să vorbeşti cu el? - Ai dreptate.
Te-ai milogit? Te-ai milogit de rahatul ăla?
Nu, l-am rugat să mă ajute.
Cât i-ai plătit?
Ce puteam să-i dau?
Ce? Fiecare zlot pe care-l câştig îl dăm pe mâncare.
Pot să mă descurc şi singur.
- Te-ar fi luat. - Nu are nici o legatură cu tine.
Pe mine mă vor, nu pe tine.
De ce trebuie să te bagi în treburile altora?
Eşti nebun... Asta e problema ta. Eşti nebun.
Şi asta e tot problema mea.
Ce-i cu tine? Ce-i, eşti bolnav?
Sunt flămând.
Permis de muncă?
Care e treaba cu permisul de muncă?
Pentru a obţine un permis de muncă,
trebuie să lucrezi pentru un german, în ghetou, altfel...
- Altfel, ce? - Eşti deportat.
Deci, zvonurile sunt adevărate.
Ne scot de aici ca să ne ducă în lagăre de muncă, în Est.
- Vor închide ghetoul cel mic. - O, Doamne...
Wladek! Wladek!
Credeam că eşti în turneu la Londra, Paris, New York, Chicago...
- Nu şi săptămâna asta. - Nu arăţi prea bine.
Ai auzit zvonurile?
- O să ne trimită în Est. - Zvonuri... Nu le lua în serios, Wladek.
Care e problema?
Încerc să fac rost de un permis de muncă pentru tatăl meu.
Am reuşit să procur câte unul pentru toţi ai mei, dar nu şi pentru tata.
- Am căutat peste tot, la ferme, magazine. - De ce n-ai venit la mine?
Nu ştiam că faci afaceri cu permise de muncă.
Eu nu, dar Majorek, da.
- Mă poţi ajuta? Nu am bani... - Te rog, ne jigneşti!
Poţi face ceva pentru el?
Să fii la cizmăria lui Schultz, mâine, la 4.
Vezi ce noroc ai avut astăzi?
Asta este imperativul istoric în acţiune.
Ştii cum obişnuiesc să spun eu:
- "Priveşte la partea bună a lucrurilor". - Da, ştiu.
- Ce vă mai face spatele? - Mai bine.
Mai bine?
Mai bine nu mă întreba.
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
Oricum, n-o să te ajute.
Mulţumesc, domnule Schultz.
15 martie 1942
Cel puţin, am găsit de lucru în ghetou
şi încă suntem împreună.
Afară! Toată lumea afară, în curte. Repede!
Suntem cu toţii angajaţi. Avem permise...
Tu! Înainte!
Tu!
Tu! Tu!
Tu!
Restul îmbrăcaţi-vă şi întoarceţi-vă aici!
Aduceţi-vă lucrurile, doar 15 kilograme de persoană.
Unde ne duceţi?
Îmi pare rău, am făcut tot ce mi-a stat în putinţă.
Am crezut că permisele ne vor salva.
Încetează, Wladek!
Să sperăm că Henryk şi Halina se vor descurca mai bine.
16 August 1942
- Unde ne duceţi? - La lucru.
O să fie mai bine decât în ghetou.
De ce-am făcut-o?
De ce…?
De ce-am făcut-o?
De ce-am făcut-o? De ce?
De ce-am făcut-o?
De ce...
Aveţi puţină apă?
Copilul meu moare. Moare de sete. Vă implor. Vă implor.
Nu aveţi puţină apă? Vă implor.
Nu auzi ce spun? Este o ruşine.
- Te aud. - Ne duc de aici ca pe nişte oi la tăiere.
- Nu mai vorbi aşa de tare. - De ce nu-i atacăm?
Suntem 500.000, aici. Putem scăpa din ghetou.
Măcar am muri într-un mod onorabil, nu ca nişte gunoaie ale isoriei.
De ce eşti atât de sigur că o să ne omoare?
Nu sunt sigur.
Ştii de ce nu sunt sigur? Pentru că nu mi-au spus.
- Vă spun eu, o să ne omoare pe toţi. - Şi ce vrei să fac? Vrei să lupt?
Ca să luptăm, trebuie să fim organizaţi, să avem arme, planuri…
Are dreptate. Cu ce să mă lupt? Cu vioara?
Germanii n-o să elimine o forţă de muncă atât de însemnată.
Ne vor vinde unui lagăr ca să muncim. Este evident.
Sigur... Uită-te la slăbănogul ăla, de colo.
Uită-te la bătrâni, la copii... Ei pot să muncească?
Uită-te la tine! Crezi că poţi să cari cărămizi în spate?
Henryk!
Halina! Henryk!
Halina... Henryk!
Voiam să stau cu tine.
Vrei să stau cu tine?
Ce prostie... Ce prostie...
De ce-am făcut-o? De ce-am făcut-o?
Începe să mă calce pe nervi.
Ce-a făcut? Pentru numele lui Dumnezeu!
Şi-a omorât copilul.
Au pregătit o ascunzătoare şi au intrat toţi acolo.
Copilul a început să plângă tocmai când a venit poliţia.
A încercat să-l oprească din plâns cu mâinile...
Iar copilul a murit.
Poliţia a descoperit unde se ascundeau.
Ce citeşti?
"Dacă ne înjunghii, nu sângerăm?"
"Dacă ne gâdili, nu râdem?"
"Dacă ne otrăveşti, nu murim?"
"Iar dacă ne înşeli, nu ne vom răzbuna?"
- Foarte potrivit. - Da, de aceea am adus-o.
Idiotul. Ce-şi închipuie c-o să facă cu banii?
Băiete, vino aici!
Vino aici...
- Cât costă o caramea? - 20 de zloţi.
O caramea? Ce crezi c-o să faci cu banii?
20 de zloţi.
Să strângem 20.
Eu am 10, cred...
5... 10... 20...
- Halina... - Ce e?
- Este ciudat să-ţi spun asta, acum... - Ce?
Mi-aş fi dorit să te cunosc mai bine.
Mulţumesc.
Szpilman!
Lăsaţi-mă...
Mamă.
Tată, tată...
Tată! Halina!
Halina... Mamă...
Ce faci acolo, Szpilman? Ţi-am salvat viaţa.
Ridică-te şi pleacă de aici! Pleacă!
Nu fugi!
Ce faci? E gravidă!
Wladek?
De ce mai eşti aici, Wladek?
Am ales să scap...
I-au luat...
pe toţi.
Poate că este mai bine, aşa. Cu cât mai repede, cu atât mai bine.
Nu s-a terminat, încă. Vom rămâne aici câteva zile,
până se mai potolesc lucrurile.
Am mituit un poliţist. Va veni după ce se va fi terminat, totul.
Doamne, n-am mai fost afară de vreo doi ani.
Nu te bucura prea tare.
Aur, la un preţ foarte bun.
Cineva pe care cunoşti?
O frumuseţe! Cine este?
O violoncelistă. O cunoşteam bine. Soţul ei este actor.
Sunt oameni de treabă. Trebuie să-i vorbesc.
Nu uita că-i spânzură pe cei care îi ajută pe evrei.
La stânga!
Pas de voie. Marş!
Stai!
La dreapta!
Tu, un pas înainte!
Tu!
La pământ!
La stânga!
Înainte... marş!
De cât timp eşti aici?
De azi noapte.
Mă bucur să te văd.
Ne vor muta în alt loc.
Ştii ce înseamnă asta.
Am trimis pe cineva, afară.
Zygmunt, un om de nădejde.
A urmărit trenurile care ieşeau din Varşovia.
Ajung până la Sokolov, unde liniile se despart.
Un localnic mi-a spus că o linie duce spre Treblinka.
Mi-a spus că în fiecare zi pleacă un tren cu oameni din Varşovia
spre Treblinka. Şi se întoarce gol.
Nu s-au văzut transporturi de alimente intrând în acea zonă.
Civililor...
li se interzice să se apropie de staţia Treblinka.
Ne extermină.
N-o să le ia mult timp.
Am mai rămas 60.000 dintr-o jumătate de milion.
Majoritatea, oameni tineri.
De data asta, vom lupta.
Suntem în formă bună,
organizaţi...
Suntem pregătiţi.
Dacă ai nevoie de ajutor, eu...
Tu!
Vino aici!
La naiba.
Îmi pare rău, îmi pare rău.
Nu ştiu unde îmi stătea capul...
Luaţi-l de aici.
Sper că te descurci mai bine cu pianul decât cu căratul cărămizilor.
Nu va mai rezista mult dacă va continua aşa.
O să văd dacă îi pot găsi ceva mai bun.
Probleme.
Toţi evreii! În curte! Toţi evreii.
Am veşti bune pentru voi.
Circulă zvonuri care spun că vă vom muta, din nou.
Vă promit că nici acum şi nici în viitor
nu avem un asemenea plan.
Da? Din acest motiv,
am pus afişe informative pe pereţi,
ca să vă arătăm bunele noastre intenţii.
Veţi alege pe unul dintre voi
ca să meargă, zilnic, în oraş.
Va putea aduce 3 kilograme de cartofi...
şi o pâine...
Pentru fiecare muncitor.
Atunci, de ce am face toate astea,
dacă am avea de gând să vă mutăm?
Puteţi face afaceri bune cu lucrurile
pe care nu le mâncaţi.
Nu la asta sunteţi buni voi, evreii?
Să faceţi bani?
Întoarceţi-vă la lucru!
Acela. Cu sfoara.
Ceilalţi sunt legaţi cu sârmă.
Majorek...
Vreau să-ţi cer o favoare.
Vreau să ies de aici.
Este uşor să ieşi.
Mai greu este să supravieţuieşti în partea cealaltă.
Ştiu... ştiu.
Vara trecută am lucrat într-o zi afară
şi am văzut pe cineva cunoscut. O veche prietenă.
O muziciană. Soţul ei este actor.
Am scris numele şi adresa lor
dacă mai locuiesc acolo. Janina Gorlewska şi Andrzej Bogucki.
Sunt oameni buni.
Vrei să încerci să-i contactezi?
Când mai mergi în oraş, întreabă-i…
Întreabă-i dacă pot să mă ajute să ies de aici.
- Ai un plasture? - Da.
Ce faci aici?
Nimic...
Ce ai acolo?
Ni s-a dat voie să luăm mâncare în ghetou.
Trei kilograme de cartofi şi pâine.
Deschide-l.
Cartofi şi pâine.
Minţi, simt asta.
Deschide-l.
- Eu… - Cartofi?!
Voi evreii, sunteţi toţi, la fel.
Dă-i un deget unui evreu,
şi-ţi va lua toată mâna.
Dacă mă mai minţi o dată, te împuşc.
Cu mâna mea.
Am fost să-i caut pe prietenii tăi.
- Nu mai locuiesc acolo. - I-ai găsit?
- Pregăteşte-te de plecare. - Când?
Curând.
La naiba.
O să vă învăţ eu ce înseamnă disciplina, porci de evrei!
Ştii de ce vă batem?
- Nu. - Ştii de ce vă batem?
- De ce? - Pentru a sărbători Anul Nou.
Acum, plecaţi! Plecaţi repede!
Şi cântaţi!
Cântaţi ceva vesel. Cântaţi frumos şi tare.
Haideţi!
Îmi pare rău. Sunt atât de murdar, de mizerabil.
Nu avem prea mult timp. Vino!
Trebuie să te grăbeşti.
Ia hainele astea. Vezi dacă ţi se potrivesc.
Trebuie să te mişti repede.
Germanii caută peste tot, evrei, ne-evrei, pe oricine... oriunde...
Wlady, repede, trebuie să te bărbiereşti. Foloseşte aparatul meu.
Vei rămâne cu Marek Kaczynski.
Locuieşte în cealaltă parte a oraşului.
Rămâi acolo în noaptea asta, apoi, îţi vom gasi un alt loc.
Eu o să-ţi aduc de mâncare.
Bine. Să mergem.
O să-ţi arăt unde vei dormi.
Va trebui să stai aici până mâine seară.
Avem un apartament pentru tine.
În apropiere de zidurile ghetoului. Dar este un loc sigur.
Nu va fi prea comod.
Mă descurc eu.
Mulţumesc.
Haide! Dă-mi-le mie.
Să trecem cât se poate de repede de zona germană.
O să trag draperiile acum.
Dar să le laşi deschise pe timpul zilei. Să nu uiţi asta.
Cred că te simţi mai bine de partea asta a zidului, nu?
Da.
Deşi, uneori, nu mai ştiu de ce parte a zidului mă aflu.
Pâine, cartofi, ceapă.
Janina Gorlewska va veni de două ori pe săptămână
ca să-ţi aducă mâncare şi să vadă cum te simţi.
Mulţumesc.
A, asta e foarte important.
În caz de pericol,
du-te la adresa asta.
- Porcule! Porcule! Porc nenorocit! - Iar tu eşti o scroafă.
Cânţi ca un înger. Întocmai ca un înger. Încearcă numai.
Mincinosule! Eşti un porc...
19 aprilie 1943
Foc !
16 mai 1943
Faţa la perete !
Mulţumesc.
- Am vrut să vin mai devreme, dar... - Nu, nu, e bine...
Nimeni nu credea că vor rezista atât de mult.
Nu trebuia să plec de acolo. Trebuia să rămân şi să lupt până la capăt.
Wladek opreşte-te... S-a terminat.
Asta e tot mai contează.
- Doamne, ce s-au mai luptat. - Da...
- Dar germanii, ce zic? - Sunt şocaţi.
Nu se aşteptau, nimeni nu se aştepta.
Evreii să riposteze!
Cine s-ar fi gândit?
Şi la ce a folosit?
La ce a folosit...?
Wladek, mă surprinzi.
Au murit cu demnitate, asta au făcut.
Şi mai ştii ceva?
Şi dintre polonezi s-au răsculat.
Suntem pregătiţi.
De data asta vom lupta şi noi. O să vezi.
- Adună-ţi lucrurile.Trebuie să pleci. - Ce?
- Ce s-a întâmplat? - Trebuie să fugim.
- Ce s-a întâmplat? - Cei de la Gestapo ne-au găsit armele.
I-au arestat pe Janina şi Andrzej.
Vor afla, în curând, şi de locul acesta.
- Trebuie să pleci imediat. - Unde vrei să plec?
Uită-te la mine. Nu pot pleca...
- Nu pot să-mi asum riscul să rămân aici? - Asta tu decizi.
Dar dacă îi vezi că vin aici, aruncă-te pe geam,
nu-i lăsa să te prindă viu.
Eu am otravă la mine; nici pe mine n-or să mă prindă viu.
Deschide uşa!
Deschide uşa sau chem poliţia!
Locuieşti în apartamentul acesta?
- Nu eşti înregistrat. - E locuinţa unui prieten.
Am venit în vizită, dar nu e acasă.
Îmi arăţi actul tău de identitate?
- Arată-mi actul de identitate. - Da, bineînţeles.
- Vreau să-ţi văd actul de identitate. - Ce se petrece aici?
Este un evreu!
Un evreu! Opriţi-l! E evreu!
Nu-l lăsaţi să iasă! Opriţi-l!
Da?
Domnul Kaczynski m-a trimis.
Wladyslaw Szpilman...
Intraţi.
Îmi pare rău, eu…
Mi-a dat adresa asta. Îl caut pe dl. Dzikiewicz.
Michael Dzikiewicz... Este soţul meu.
Intraţi.
Luaţi loc.
Am nevoie de ajutor...
Se întoarce curând.
Trebuie... Trebuie să mă ascund.
Va sosi în curând.
- De cât timp sunteţi căsătoriţi? - De mai bine de-un an.
- Ce mai face Jurek? - E mort.
- Cum se simte copilul? - Bine...
Nu este un moment prea bun pentru a avea copii...
Acesta este soţul meu.
El este Wladys Szpilman. L-a trimis Marek Kaczynski.
A, da. Îmi amintesc.
Dl. Kaczynski mi-a spus să vă contactez în caz de forţă majoră.
Nu vă faceţi griji.
Nu vă putem muta în seara asta.
O să dormiţi pe canapea.
Scuzaţi-mă...
Îmi pare rău… Puteţi să-mi daţi puţină pâine?
Da, bineînţeles. Adu-i ceva de mâncare.
Staţi jos.
Vă rog să staţi jos.
Mulţumesc.
Ne aflăm într-o zonă predominant germană.
În spitalul din faţă sunt aduşi răniţii de pe frontul rusesc.
Iar vizavi este poliţia.
Este cel mai sigur loc unde aţi putea sta.
Pe timpul nopţii să stingeţi luminile.
O să vă incui aici.
Nimeni nu ştie că sunteţi aici,
aşa că, să faceţi cât mai puţin zgomot.
Totul este bine?
Mulţumesc.
Acesta este Antek Szalas. El o să aibă grijă de dvs.
Cum vă merge?
Mulţumesc.
I-am dat o cheie…
O să vă aducă mâncare şi o să treacă să vadă dacă sunteţi bine.
Deşi e din lumea interlopă, este un om de treabă.
Nu vă aduceţi aminte de mine, domnule Szpilman?
Nu, nu cred.
Radio Varşovia. Eram tehnician.
Vă vedeam aproape în fiecare zi.
- Îmi pare rău, dar nu îmi amintesc. - Nu contează.
Nu trebuie să vă faceţi griji. O să vă vizitez des.
Se aude că aliaţii bombardează Germania în fiecare noapte.
Koln, Hamburg, Berlin.
Iar ruşii le dau multă bătaie de cap. Este începutul sfârşitului.
Să sperăm.
Văd că încă sunteţi în viaţă.
Aveţi aici salam, pâine...
şi puţină vodcă.
Cât timp o să mai dureze?
Nu prea mult.
Cred că am părul foarte mare.
Nu vă faceţi griji.
Vă face să arătaţi mai nostim.
Şi bunicul meu a avut părul lung când a cunoscut-o pe soţia lui.
Beţi.
De ce n-aţi venit mai repede? Au trecut aproape două săptămâni şi…
Probleme... Cu banii.
Trebuie să fac rost de bani ca să cumpăr mâncare.
Trebuie să vând nişte lucruri. Nu e uşor.
Uite... Vindeţi asta.
Mâncarea este mai importantă decât timpul.
Am uitat să vă spun... Aliaţii au debarcat în Franţa.
Ruşii vor ajunge aici în curând.
O să-i termine pe germani.
Cât de curând.
Wladek?
Wladek...
Ştiam eu. Ştiam că aşa se va întâmpla.
- Trebuie să-l vadă un doctor. - Nu se poate, e prea periculos.
Caută-l pe dr. Luczak. Putem avea încredere în el.
Dorota, nu fi prostuţă, e pediatru.
- Tot doctor este. - Nu, rămâi tu aici! Mă duc eu.
Am venit să-mi iau la revedere.
Mergem să stăm la mama mea, în Otwocka.
Copilul este acolo deja. E un loc mai sigur.
Revolta va începe în orice moment.
Omul acela, Szalas, ar trebui împuşcat.
A colectat bani, în numele dv, din toată Varşovia.
Se pare că mulţi oameni au fost generoşi.
Aşa că, a adunat o sumă frumuşică.
Dumnezeule!
Ficatul este cât o minge de fotbal, rinichii sunt, de asemenea, inflamaţi.
Dar, va trăi.
O să încerc să-i dau nişte Levilos, dar nu este uşor.
Puteţi să veniţi să-l mai vizitaţi?
- Cine ştie? - Domnule doctor...
- Mulţumesc. - Nu vorbi, odihneşte-te.
Vă mulţumesc mult pentru că aţi venit.
V-am adus nişte mâncare.
O să vă pregătesc ceva, acum. După aceea trebuie să plecăm.
1 August 1944
Afară!
Ieşiţi afară! Germanii au înconjurat clădirea.
Vă rog. Să mă ajute cineva.
Ce faci aici?
Cine eşti?
- Înţelegi ce spun? - Da...
Ce faci?
Eu...
încercam să deschid conserva asta.
Locuieşti aici?
- Lucrezi aici? - Nu.
Dar ce faci?
Eu sunt...
Am fost… pianist.
Pianist?
Vino!
Cântă ceva!
Te ascunzi aici?
Evreu?
Unde te ascunzi?
În pod.
Arată-mi.
Ai mâncare?
Atenţiune !
- Bună dimineaţa. - Bună dimineaţa, domnule căpitan.
Evreule!
Scuzaţi-mă, vă rog...
Ce e cu focurile acelea de armă?
Ruşii. Sunt de partea cealaltă a râului.
Tot ce trebuie să faci e să rezişti încă două-trei săptămâni.
- Ce se întâmplă? - Ne retragem.
Au venit ruşii?
Încă nu.
Nu ştiu cum să vă mulţumesc.
Mulţumeşte-i lui Dumnezeu, nu mie.
A vrut să supravieţuim. Da, asta trebuie să credem cu toţii.
Poftim... Ia-o!
- Şi dumneavoastră? - Eu am alta.
Una mai călduroasă.
Ce vei face când se va termina, totul?
O să cânt din nou la pian,
pentru un post de radio polonez.
Spune-mi cum te cheamă. O să te ascult...
Szpilman. (Szpile = joc, man = om)
Szpilman?
Da.
Un nume bun pentru un pianist.
Un german! Un german!
Nu!
Nu trageţi! Sunt polonez!
Vă rog. Sunt polonez.
- Ieşi afară cu mâinile ridicate! - Vă rog, nu trageţi...
Nu trageţi... Nu trageţi, vă rog! Sunt polonez.
Coboară!
Vă rog...
Sunt polonez.
- Vă rog... vă rog… - E polonez.
Da, e polonez.
De ce porţi haina aia blestemată?
Mi-e frig...
Uită-te la ei! Nazişti nenorociţi!
Criminalilor!
Ticăloşi nenorociţi!
Asasinilor! Nenorociţilor!
Uitaţi-vă la voi, acum!
Mi-aţi luat tot ce aveam.
Eu, un muzician! Mi-aţi luat vioara. Mi-aţi luat sufletul.
Sunteţi muzician?
- Da. - Îl cunoaşteţi pe…
Un pianist pe nume Szpilman? De la postul de radio polonez.
Sigur că-l cunosc.
L-am ajutat când se ascundea.
Spuneţi-i că sunt aici.
Rugaţi-l să mă ajute.
- Cum te cheamă? - Hosenfeld.
Cum?
Pleacă!
Era aici, sunt sigur de asta.
Şi acum nu mai e aici.
Am strigat la ei, i-am insultat. Nu sunt foarte mândru de ce-am făcut.
Şi mă aflam exact unde eşti tu acum.
Era sârmă ghimpată, iar neamţul ăsta a venit la mine.
Nu i-ai reţinut numele?
Nu.
O să-i întreb pe cei de la fabrică, s-ar putea să ştie ei ceva.
Wladyslaw Szpilman a continuat să locuiască în Varşovia, până la moartea sa,
în 6 Iulie 2000. Avea 88 de ani.
Numele ofiţerului german era căpitan Wilm Hosenfeld.
Tot ce se ştie despre el este că a murit într-un lagăr de prizonieri rusesc, în 1952.
PIANISTUL
Traducerea: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro