www.titlovi.com
VARŠAVA 1939 GODINE
G-din Špilman? -Zdravo.
Došla sam da vas upoznam. Volim kako svirate.
Ko ste vi? -Dorota, Jurekova sestra.
Krvarite. -Nije ništa.
Dorota, napiši mu pismo. Sada nije dobro vreme.
Jurek, gde si je krio?
Ne znam šta da uzmem. -Uvek poneseš suviše.
Koliko kufera nosiš? -Spakovaću crvenu haljinu.
Šta misliš, da uzmem sliku strica Šimana?
Uzmi šta hoćeš. Zar ne vidiš da sam umrla od sekiracije?
Vratiće se. Biće sve u redu. -Uzmi kufer samo za cipele.
Vladek je došao. -Hvala Bogu.
Ranjen si? -Ne, to je samo ogrebotina.
Sekirala sam se. -Rekao sam da se ne sekira. Nosiš dokumenta.
Da te ubila bomba, znali bi gde da te odnesu.
Henri, ne govori takve stvari. -Ne mogu ništa da nađem.
Tata, došao je Vladek. -Šta sam rekao?
Šta radite? -Je li je neko video moj šešir?
Bombardovali su nas. Prekinuli smo program.
Varšava nije jedina stanica. -Pakuj se.
Kuda ćemo? -Idemo iz Varšave. -Idemo? Gde ćemo?
Nisi čuo? -Šta? -Nisi čitao novine?
Gde su novine? -Spakovala sam ih.
Vlada je pobegla u Lublin. -Svi sposobni muškarci
idu preko reke da naprave novu liniju odbrane.
Tako je pisalo. -Niko nije ostao, samo žene.
Šta ćete da radite dok pravite novu liniju odbrane?
Teglite kufere? -Pakuj se, nema vremena.
Ne idem nigde. -Dobro. Ni ja.
Ne budite smešni. Moramo ostati zajedno.
Ako treba da umrem, neka to bude u mojoj kući.
Bože sačuvaj. -Ćutite, uvatio sam nešto.
Upravo smo dobili vest BBC iz Londona.
Pošto nije dobila odgovor na ultimatum upućen nemačkoj vladi,
britanska vlada je objavila rat Nemačkoj.
To je super.
Sledećih časova i Francuska će objaviti rat.
Poljska nije više sama.
Super.
Mama, večera je bila strava. -Sigurno.
Kad ima šta da se proslavi, moraš da se pokažeš.
Za Englesku i Francusku.
Rekao sam vam. Sve će biti u redu.
5003.
To je sve? -Da. Ostalo nam je samo 5.003 zlota.
To je 3.003 previše.
Nova ograničenja u držanju para.
Jevrejima se dozvoljava da drže najviše 2.000 zlota u kući.
Šta ćemo s ostatkom?
Da uložimo u banku na blokirani račun.
Ko bi bio tako glup da uloži pare u nemačku banku?
Možemo da sakrijemo pare.
Možemo da krijemo ispod saksija. -Ne, evo šta ćemo.
Primenićemo provereni sistem. Šta smo radili u prošlom ratu?
Napravili smo rupu u nozi od stola i krili pare.
Ako uzmu sto? -Kako to misliš, ako uzmu sto?
Nemci ulaze u jevrejske kuće i uzimaju šta hoće,
nameštaj, nakit, bilo šta. -Zaista?
Budalo, šta će im ovakav sto? -Šta radiš, bre?
Ovo je najbolje mesto. Neće se setiti da gledaju ispod saksije.
Ne, razmislio sam. -Lepa promena.
Upotrebićemo psihologiju. -Šta?
Ostavićemo pare i sat na sto i pokrićemo ovako.
Jesi li blesav? -Nemci će sve da pretraže i neće primetiti.
To je nešto najgluplje što sam video. Naravno da će primetiti.
Gledajte.
Idiote. -I ti kažeš da sam ja glup?
To je poslednje mesto. -Trajaće satima.
Ne žurimo, izvadićemo. -Kako ćeš da ih izvadiš? Reci.
Mir, molim vas! -Šta se buniš? -Svaku za sebe?
Mene niko ne sluša! -Tišina! Mir!
Ona je advokatica. Voli red. -Slušajte.
Sat ćemo da stavimo ispod saksije, a pare u violinu.
Hoću li moći da je sviram? -Saznaćeš.
Jurek, ovde Vladek Špilman. -Kako si?
Dobro, hvala, a ti? -Dobro, s obzirom na okolnosti.
Znam zbog čega zoveš. Mi ništa ne možemo.
Neće da otvore stanicu. -Znam, Jurek...
Čak ni zbog muzike. Nema radija za Poljake.
Sigurno ćeš naći posao. Takav pijanista...
Možda hoću, možda neću.
Ne ljuti se, ali nisam te zvao da pričamo o mojoj karijeri.
Nedeljama sam gnjavila Jureka. Konačno je popustio i rekao:
"U redu, ajde sa mnom." Došla sam, a oni bombardovali stanicu.
Takvo upoznavanje je super. -Zaista? -Bilo je nezaboravno.
Oduvek mi se sviđalo kako svirate, g-dine Špilman.
Zovi me Vladek. -Niko ne svira Šopena kao vi.
Nadam se da je to kompliment. -Naravno, ozbiljna sam.
Ko zna. Pokušao sam da budem duhovit.
Hoćemo li u "Paradizo" na kafu? -Rado.
Čime se ti baviš? -Završila sam konzervatorijum.
Ti si muzičarka? Koji instrument sviraš?
Violončelo. -Volim kad žena svira violončelo.
Evo nas.
JEVREJIMA ZABRANJENO
Sramota. Kako se usuđuju? -Znate kakvi su ljudi.
Hoće da budu bolji nacisti od Hitlera. -Idem da se žalim.
Bolje nemoj. Veruj mi. -Ovo je ponižavajuće za nekog kao vi.
Naći ćemo neko drugo mesto. -Možemo da prošetamo parkom.
Ne možemo. Po zvaničnoj uredbi, Jevreji ne smeju da uđu u park.
Bože, vi se to šalite? -Ne, to je istina.
Predložio bi da sednemo na klupu, ali postoji naređenje
da Jevreji ne smeju da sede na klupama. -Ovo je apsurdno.
Reći ću ti šta možemo: da stojimo i razgovaramo.
Mislim da nam je to dozvoljeno, a ti?
Dakle, sviraš violončelo? Lepo. Ko ti je omiljeni kompozitor?
Šopen? Moraćeš da naučiš da sviraš sonatu za violončelo.
A ti, Vladek? Možda bi mogao da te pratim na klaviru.
G-dine Špilman, vi ste divni.
Zovi me Vladek, molim te.
"Obeležja za Jevreje u varšavskom okrugu.
Naređujem da svi Jevreji u varšavskom okrugu
nose vidiljive oznake van kuće. Ovo naređenje stupa na snagu
1. 12. 1939. i odnosi se na sve Jevreje starije od 12 godina.
Oznaka će se nositi na desnom rukavu
u vidu plave Davidove zvezde na beloj osnovi.
Osnova mora da bude dovoljno široka
kako bi zvezda iznosila osam santimetara.
Širina ivice zvezde mora da bude santimetar.
Jevreji koji ne budu poštovali naređenje biće strogo kažnjeni.
Upravnik varšavskog okruga, doktor Fišer."
Neću da je nosim. -Ni ja. Neću da budem obeležena.
Daj da vidim.
Zar ne piše da moramo sami da napravimo te poveze za ruke?
Gde da ih nabavimo? -Nećemo. Nećemo da ih nosimo.
Vi! Priđite!
Zbog čega nas niste pozdravili?
Oprostite.
Zabranjeno vam je da idete pločnikom. Kolovozom!
Videli ste ovo? -Šta je? Radim.
Šta je to?
Tu će da nas stave. -Kako da nas stave?
"Po naređenju upravnika varšavskog okruga,
doktora Fišera, a u vezi sa stvaranjem jevrejske oblasti:
stvoriće se jevrejska oblast u kojoj će morati da stanuju
svi Jevreji koji žive u Varšavi ili koji dođu u nju.
Jevreji koji žive van određenog područja moraće da se presele
u jevrejsku oblast do 31. oktobra 1940."
Neće nas preseliti sve.
To je suviše malo, ima nas 400.000 u Varšavi.
Ne, 360.000. Biće lako. -Šta da radim?
Ti si pametan, reci šta da kupim.
Šta ti je?
Dvadeset zlota. To je sve što nam je ostalo.
Šta da kupim sa dvadeset zlota? Smučilo mi se da kuvam krompire.
To je cena, toliko vam nudim. Savetujem da je prihvatite.
Nećete dobiti više ni od drugih. -Ali to je Bekštajn.
Dve hiljade. Savetujem da pristanete.
Šta ćete kad ogladnite? Poješćete klavir?
Napolje! Lopužo, napolje! Radije ćemo da ga poklonimo!
Danas niste jeli? Od čega bolujete?
Vi ste ludi. Činim vam uslugu.
Dve hiljade, ja plaćam prevoz. Ni prevoz vam ne naplaćujem!
Danas niste jeli. Ludi ste. -Nosite ga.
Nisam hoćela da dođem.
Nisam hoćela da vidim sve ovo, ali nisam mogla da se uzdržim.
Kako si? -Dobro.
Ne baš, uhapsili su mi rođaka. Jurek kaže da će ga pustiti.
Ovo je sramota. -Neće potrajati, ne brini.
To sam i ja rekla.
Ovo je suviše apsurdno.
Treba bi...
Vidimo se uskoro.
Zdravo.
Pravo da vam kažem, mislio sam da će biti gore.
Kako ćemo da spavamo?
Spavaću u kuhinji s devojkama. Ti, Henri i tata ovde.
Dođite da vidite.
Bežite!
Tata!
Prodao si neku?
Samo jednu. "Idiota" od Dostojevskog. Za tri zlota.
Bolje nego juče. -Za tri bedna zlota. A ljudi zarađuju milione.
Znam. -Ne znaš, veruj mi.
Podmićuju stražare, stražari žmure.
Unose tovare hrane, duvana, pića, francuske kozmetike...
Sirotinja umire posvuda okolo, a njih nije briga.
Izvinite, jeste li videli mog muža Isaka Šermana?
Visok, zgodan čovek, sa prosedom bradom?
Bojim se da nisam. -Izvinite.
Lepo spavajte. Ako ga vidite, pišite mi.
Isak Šerman!
Mora li hrišćanska ulica da prolazi kroz našu oblast?
Što ne idu okolo? -Ne brinite, podići će most. Niste čuli?
Most? A Nemci još tvrde da su inteligentni.
Znate šta ja mislim? Da su potpuno glupi.
Treba da nahranim porodicu.
Pola dana provodim ovde čekajući da nas propuste.
Šta misle, da ovamo dolazim da slušam muziku?
Šta je bilo? Ne čeka ti se?
Šta je s tobom? Dosađuješ se? Onda se zabavi.
Tačno. Hajde, igraj. -Igraj. -Hajde, igraj.
Da, vrlo lepo. Šta je s tobom, ti nećeš da igraš s njim?
Raščistićemo ulicu, da napravimo podijum za Jevreje.
Ti... Hajde, i ti. Vas dvoje.
Treba da igrate. -Brže.
Hajde, brže svirajte.
Brže, rekao sam brže! Slušajte šta sam vam rekao!
Požuriću vas ja. Brže, rekao sam!
Evo ih.
Jicak Heler vas čeka.
O čemu se radi?
Sedite, popijte čaj. Počeću ručak kad dođu devojke.
Šta ćeš ovde? -Doneo je kolače.
Njegov otac se vratio poslu draguljara. Dobro mu ide?
Neverovatno, dragulji... -Regrutujemo nove. -Ko?
Ne pravi se pametan, Henri. Došao sam kao prijatelj.
Dovode Jevreje iz cele zemlje. Biće pola miliona ljudi u getu.
Treba nam još jevrejskih policajaca. -Još policajaca?
Hoćeš da tučem Jevreje pendrekom u duhu Gestapoa, shvatam.
Neko mora to da radi. -Zbog čega baš ja?
Mislio sam da regrutujete samo sinove bogatih očeva.
Pogledaj mog oca, pogledaj nas. -Da, zato sam ovde.
Tvoja porodica može da živi bolje.
Hoćeš da se boriš za opstanak prodajući knjige na ulici? -Da.
Činim vam uslugu. Šta je s tobom, Vladek?
Sjajan si pijanista. Mi imamo odličan policijski džez bend.
Toplo bi te dočekali. Dođi, nemaš posao. -Hvala, imam.
Žao mi je, hoće da prekineš.
Ko hoće da prekinem?
Posmatraj to s lepše strane. Vi ste u manjem getu,
s intelektualcima i profesionalcima.
Bolje vam je nego nama. Veliki geto je septička jama.
Jehuda, daj mi neki posao. -Ti si umetnik. Uveseljavaš ljude.
Želim da pomognem, učinim nešto. -Suviše si poznat. Znaš šta?
Vi muzičari ste loši ilegalci. Suviše ste... muzikalni.
Ko je to? -Simče? -Majorek.
Priča se da će očistiti grad od nepoželjnih. -Ništa se ne priča.
Zdravo, Simče. Dolek, g-đo Ziskin...
Jehuda, jesi li vredan? -Majorek...
Ovo je najbolji pijanista u Poljskoj, možda i u svetu.
Vladislave Špilman, upoznaj Majoreka.
Čuo sam za vas, ali nikad nisam čuo kako svirate.
Majorek je bio u vojsci.
Jedino što mu zameram je to što nije socijalista.
Bolje pođi, Vladek. Uskoro će policijski čas.
Znaš li koliki je tiraž naših novina? Petsto.
Znaš li koliko ljudi u proseku pročita jedan primerak?
Dvadeset. To je 10.000 čitalaca. Izazvaćemo pobunu.
Majorek ih krije u gaćama i ostavlja po toaletima.
Gde god ih nađem. Nemci nikad ne koriste jevrejske toalete.
Suviše su čisti za njih.
Prestanite!
Hajde, momče.
Molim vas, večeras ne želim da razgovaramo o ružnim stvarima.
Uživajmo u večeri. -Dobro, ispričaću vam nešto smešno.
Znate ko je doktor Rašeja? -Hirurg?
Iz nekog razloga, ne pitajte zbog čega,
Nemci su mu dozvolili da dođe u geto i operiše. -Jevreja?
Pustili su Poljaka da dođe i operiše? -Imao je propusnicu.
I tako, uspava pacijenta i počne operaciju.
Tek je napravio rez kad je upao SS, ubio pacijenta na stolu,
potom doktora i sve prisutne. Nije li to smešno?
Pacijent nije ništa osetio, bio je pod anestezijom.
Rekla sam, ništa ružno. -Šta vam je svima?
Izgubili ste smisao za humor? -To nije smešno.
Znaš šta je smešno? Ti, s tom kravatom.
Šta pričaš? Kakve veze ima moja kravata sa bilo čime?
Treba mi za posao. -Posao? -Tačno, ja radim.
Da, radiš. Sviraš klavir parazitima u getou. -Parazitima?
Momci... -Nije ih briga što narod pati.
Mene kriviš za njihovu apatiju? -Da, gledam to svakodnevno.
Ne vide šta se dešava oko njih. -Ja krivim Amerikance.
Zbog čega? Moje kravate? -Američke Jevreje, ima ih mnogo.
Šta su učinili? Ovde ljudi umiru, nemaju šta da jedu.
Jevrejski bankari treba da ubede Ameriku da objavi rat Nemačkoj.
Gasi svetlo!
Ustanite!
Izbacite ga!
Izvinite, ja sam sestra g-dina Špilmana. -Uđite.
Šta se dogodilo? -Strašno.
Skupljaju ljude s ulice. Pokupili su Henria.
Idi kući. Pobrinuću se za to.
Jeste li videli mog muža? Isaka Šermana? -Nisam.
Sa prosedom bradom? Ako ga vidite, pišite mi.
Šta se dogodilo? -Drže mog unuka. Pokupili su ga.
Šta su im oni uradili? Prestao sam da verujem u Boga.
Izvinite...
Ja sam, Vladek Špilman!
Henri je tamo. -Nisam ga video.
Veruj mi, pokupili su ga. -Baš je baksuz.
Možeš li da pomogneš? -Aha, sad sam vam potreban?
Možeš li da nam pomogneš? -To košta. -Nemam novca.
Ništa ne mogu. Treba je da nam pristupiš kad si imao šansu.
Kažu mi da si uticajan. -Ko ti je rekao?
Ljudi koje poznajem, kažu da si uticajan čovek.
Dobar dan, g-dine Rubinštajn. -Dobar dan, g-dine Rubinštajn.
Ti bandit. Bum, bum. Gotov.
Rat je prava muka.
G-din Rubinštajn će dobiti cigaretu jer nas je zabavio.
Cigareta? Hvala lepo. Dobro...
Svi jednaki, svi jednaki. -Svi su jednaki.
Svi su ljudi jednaki, samo smo mi Nemci malo jednakiji.
Svi jednaki, svi jednaki. -Jasno. Do viđenja.
Zbog čega su te pokupili?
Išao si kod Jicaka? Jesam li tražio da pričaš s njim?
Pušten si, zar ne? -Jesi li puzio pred tim govnarom?
Nisam, zamolio sam da pomogne. -Koliko si platio?
Kako da mu platim? Čime? Sve pare trošimo na hranu.
Mogu da se staram o sebi. -Odveli bi te.
To nema veze s tobom. Žele mene, ne tebe.
Što se mešaš u tuđe poslove? -Ti si lud, to je tvoj problem.
I to je moja stvar.
Šta ti je? Bolestan si?
Gladan sam.
Radna dozvola? Šta to znači?
Moraš da imaš dozvolu
da bi radio za nemačku firmu u getu, u protivnom... -Šta?
Bićeš deportovan. -Znači, glasine su tačne.
Preseliće nas. Poslaće nas u logore na istoku.
Zatvoriće mali geto. -Bože...
Vladek!
Mislio sam da ideš na turneju da sviraš u Londonu, Parizu...
Ne ove nedelje. -Grozno izgledaš.
Čuo si glasine? Preseliće nas na istok.
Sve primaš suviše k srcu. Šta je problem?
Pokušavam da nabavim radnu dozvolu za oca.
Uspeo sam da nabavim sebi i ostalima, ali treba mi za oca.
Pokušao sam u prodavnicama... -Što nisi došao kod mene?
Nisam znao da se baviš dozvolama. -Ne ja, Majorek.
Možeš li da pomogneš? Nemam novca. -Nemoj da nas vređaš.
Možeš li da učiniš nešto? -Budi sutra u 4 u Šulcovoj radionici.
Vidiš kakvu si sreću imao danas? Istorijski imperativ na delu.
Zato ja uvek kažem, posmatraj to... -S lepše strane.
Kako leđa? -Bolje. -Bolje?
Bolje ne pitaj.
Hvala. -Nema na čemu. Neće vam pomoći.
Hvala, g-dine Šulc.
Bar imamo posla u getu. Bar smo svi još zajedno.
Svi napolje! U dvorište!
Mi ovde radimo. Imamo radne dozvole.
Ostali, oblačite se i vratite se ovamo.
Ponesite stvari. Do petnaest kila.
Kuda nas vodite?
Žao mi je, dao sam sve od sebe.
Mislio sam da će nas dozvole spasiti. -Prestani, Vladek.
Nadajmo se da će Henriu i Halini biti bolje.
16. AVGUST 1942.
Kuda idemo? -Da radite.
Biće vam bolje nego u ovom smrdljivom getu.
Zbog čega sam to uradila?
Imate li kap vode?
Umire. Dete mi umire od žeđi. Preklinjem vas...
Da nemate vode? Preklinjem vas.
Čujete li šta vam kažem? Ovo je sramota. -Čujem vas.
Puštamo ih da nas vode kao ovce na klanje.
Nemojte tako glasno. -Zbog čega ih ne napadnemo?
Ima nas pola miliona, probili bi se iz geta.
Bar bi umrli dostojanstveno, ne kao mrlja na licu istorije.
Zbog čega ste tako sigurni da nas šalju u smrt? -Nisam.
Znate zbog čega? Nisu mi rekli. Sve će da nas istrebe.
Doktore Erlih, šta želite da uradim? Da se borim?
Borba iziskuje organizaciju, planove, puške... -Ima pravo.
Šta ću, da se borim gudalom? -Nemci ne bi nikada straćili
ovoliku radnu snagu. Očigledno nas šalju u radni logor.
Svakako. Gledajte onog bogalja. Starce, decu. Oni će da rade?
Pogledajte sebe. Nosićete gvozdene šine na leđima?
Henri! Halina!
Čuli smo da ste ovde. Želeli smo da budemo s vama.
-Glupost.
Zbog čega sam to uradila?
Ide mi na nerve.
Šta je uradila? -Udavila je bebu.
Pripremili su skrovište i otišli tamo.
Beba je zaplakala baš kad je naišla policija.
Rukama je prigušivala plač. Beba je umrla.
Policajac je čuo ropac. Našao je skrovište.
Šta čitaš?
Ako nas ubodete, zar ne krvarimo?
Ako nas golicate, zar se ne smejemo?
Ako nas otrujete, zar ne umiremo?
Ako nam nanesete nepravdu, zar se nećemo osvetiti?
Baš odgovara. -Da, zato sam je i poneo.
Idiot. Šta će s parama?
Momče, dođi ovamo.
Pošto je karamela? -Dvadeset zlota.
Jedna karamela? Šta ćeš s parama? -Dvadeset zlota.
Imamo li dvadeset? Ja imam deset.
Pet, deset, dvadeset.
Zbog čega sam to uradila?
Halina... -Molim?
Ovo je čudan trenutak da ovo kažem, ali... -Šta?
Voleo bi da sam te bolje poznavao.
Hvala.
Špilmane!
Glupane, beži!
Tata!
Halina!
Halina! Mama!
Šta radiš, Špilmane? Spasao sam ti život! Odlazi!
Nemoj da trčiš!
Mama!
Odlaze u peć.
Šta to radite? Trudna je!
Vladek!
Zbog čega si ovde? -Ovako...
Mi...
Svi.
Možda imaju sreće. Što pre, to bolje.
Još nije gotovo.
Ostaćemo ovde nekoliko dana, dok se stvari ne slegnu.
Podmitio sam policajca, doći će kad bude gotovo.
Bože, nisam bio napolju dve godine. -Ne uzbuđuj se suviše.
Zlato. Po dobroj ceni.
Poznanica? Prava lepotica. Ko je ona?
Pevačica, dobro sam je poznavao. Muž joj je glumac.
Dobri ljudi. Voleo bi da razgovaram s njom.
Ne zaboravi, obesiće ih za pomaganje Jevrejima.
Na levo! Napred, marš!
Stanite!
Na desno!
Ti, istupi!
Ti!
Lezite!
Na levo! Napred, marš!
Otkad si ovde? -Od sinoć.
Bilo mi je drago što te vidim.
Započeće konačno raseljavanje.
Znamo šta to znači.
Poslali smo nekoga. Zigmunda, dobar čovek.
Imao je naređenje da prati vozove iz Varšave.
Stigao je u Sokolov.
Lokalni železničar mu je rekao da se pruga deli.
Jedan kolosek ide u Treblinku.
Rekao je da svakog dana teretni vozovi voze ljude iz Varšave,
skreću za Treblinku i vraćaju se prazni.
Nikad nije video da se tom linijom prevozi hrana.
Civilima je zabranjeno da prilaze stanici u Treblinki.
Istrebljuju nas.
Neće im dugo trebati.
Ostalo nas je 60.000 od pola miliona.
Uglavnom mladih.
Ovog puta ćemo se boriti.
U dobrom smo stanju, organizovani. Spremni smo.
Ako vam treba pomoć...
Ti, dođi ovamo!
Izvinite...
Ne znam o čemu sam razmišljao.
Nosite ga.
Nadam se da klavir sviraš bolje nego što nosiš cigle.
Neće dugo izdržati, ako nastavi ovako.
Videću mogu li da mu nađem nešto bolje.
Nevolje.
Samo Jevreji!
Imam dobru vest za vas.
Kruže glasine da bi voleli da vas... preselimo.
Dajem reč da ne planiramo ništa slično ni sad, ni u buduće.
Iz tog razloga, postavićemo plakate po zidovima.
Da vam pokažemo dobru volju.
Odredite jednog od vas kome će biti dozvoljeno
da svaki dan ide u grad i donese tri kilograma krompira
i jednu veknu hleba za svakog radnika.
Zbog čega bi radili tako nešto ako hoćemo da vas raselimo?
Možete da napravite dobar posao od stvari koje ne jedete.
Zar vi Jevreji niste dobri u tome, u zarađivanju?
Nastavite.
Ovaj sa kanapom. Ostali su povezani žicom.
Sada!
Majorek...
Moram da te zamolim za uslugu. Hoću da odem odavde.
Lako je izaći. Teško je preživeti s druge strane.
Znam. Prošlog leta sam radio na trgu Želazna Brama.
Video sam poznanicu, staru prijateljicu.
Ona je pevačica, njen muž je glumac.
Zapisao sam imena i adresu.
Janina Godlevska i Andžej Bogucki. Dobri su ljudi.
Hoćeš li da stupiš u vezu? Svakog dana ideš u grad.
Hoćeš li da ih pitaš da mi pomognu da izađem odavde?
Imaš li flaster?
Šta to radiš? -Ništa.
Šta je ovo, do đavola?
Smemo da unosimo hranu u geto. Tri kile krompira i...
Otvori.
Krompir i hleb. -Lažeš, predosećam.
Otvori.
Krompir?
Svi Jevreji su isti.
Daj Jevreju mali prst, uzeće ti celu šaku.
Ako me opet slažeš, lično ću da te streljam.
Potražio sam tvoje prijatelje.
Više ne žive tu, ali... -Uspostavio si vezu?
Budi spreman za polazak. -Kada? -Uskoro.
Stoj! -Sranje...
Naučiću ja vas disciplini, svinje jevrejske!
Znaš li zbog čega vas tučemo? -Ne.
Da proslavimo Novu godinu.
Brzo, marš!
Pevajte nešto veselo!
Pevajte jasno i glasno!
Izvini, prljav sam.
Nemamo mnogo vremena. Dođi.
Moraš da požuriš.
Evo, vidi da li ti odgovara.
Moraćemo da te premeštamo, Nemci sad progone nasumice.
Jevreje, ne-Jevreje, bilo koga. Obrij se, uzmi moju bricu.
Čuvaće te Marek Gebšinski. On je na drugom kraju grada.
Prenoćićeš kod njega, onda ćemo ti naći nešto drugo.
Donosiću ti hranu. -Idemo.
Pokazaću ti gde ćeš da spavaš.
Moraćeš da ostaneš ovde do sutra popodne.
Imamo stan za tebe, blizu zidina geta. Bezbedan je.
Neće ti biti mnogo udobno. -Biću u redu.
Hvala.
To ću uzeti ja, daj mi. Idi što više napred, ka delu za Nemce.
Navući ću zavese.
Ti ih razmiči preko dana. Nemoj da zaboraviš.
Sigurno ti je bolje s ove strane zida. -Da.
Ponekad još nisam siguran s koje sam strane.
Hleb, krompiri, luk...
Doći ću opet. Janina Bogucka će te obilaziti dvaput nedeljno,
da ti donese hranu i vidi kako si. -Hvala.
Ovo je vrlo važno. U slučaju nužde, idi na ovu adresu.
Kuco, kako to, zaboravio si? -Zaboravio sam, eto kako mislim.
Znaš šta? Tretiraš me kao đubre.
Tretiram te kao đubre jer to i jesi.
Svinjo! -Kučko! -Prljava svinjo!
Ti si prljava svinja. -Vidi ko mi kaže.
Maco, sviraš kao anđeo. -Ako sviram kao anđeo, što ne slušaš?
Slušao sam, maco. -Lažeš, zaspao si.
19. APRIL 1943.
Izvedite svinje!
Pokorno javljam, naređenje je izvršeno!
Pali!
Hvala.
Htela sam da dođem ranije, ali... -Hvala.
Niko nije mislio da će izdržati toliko.
Nije treba da odem, treba je da ostanem i borim se.
Prekini. Gotovo je. Budi ponosan što se to dogodilo.
Bože, kako su se borili. -Da.
I Nemci. -U šoku su. Nisu to očekivali, niko nije.
Ko bi pomislio da će Jevreji da uzvrate?
Kakva korist od toga? -Kakva korist?
Vladek, iznenađuješ me. Umrli su dostojanstveno.
I znaš šta još? Sad će se Poljaci pobuniti.
Spremni smo, borićemo se. Videćeš.
Skupi stvari, moraš da ideš. -Šta?
Šta se dogodilo?
U bekstvu sam. -Šta se dogodilo?
Gestapo je pronašao naše oružje. Uhapsili su Janinu i Andžeja.
Saznaće i za ovaj stan. Moraš smesta da odeš.
Kuda da odem? Pogledaj me, ne idem nikuda.
Mogu li da rizikujem? -O tome ti odlučuješ.
Kad upadnu, baci se kroz prozor. Ne daj da te živog uhvate.
I ja imam otrov, ni mene neće živog uvatiti.
Otvorite!
Smesta otvorite, ili ćemo da zovemo policiju!
Vi ste iz tog stana? Niste prijavljeni.
Pripada mom prijatelju.
Došao sam mu u posetu, ali izgleda da smo se mimoišli.
Imate li ličnu kartu? Da vidim ličnu kartu!
Hoću da vidim ličnu kartu! -Šta se dešava?
On je Jevrej!
Zaustavite Jevreja! Ne dajte mu da izađe, zaustavite ga!
Da? -Šalje me g-din Gebšinski.
Vladislav Špilman? -Dorota? -Uđi.
Izvini. Dobio sam ovu adresu, tražim g-dina Dikijeviča.
Mihala Dikijeviča, to mi je muž. Uđi.
Sedi.
Treba mi pomoć.
Vratiće se pre policijskog časa. -Krio sam se.
Treba mi skrovište. -Doći će uskoro.
Koliko ste u braku? -Nešto preko godinu dana.
Kako je Jurek? -Mrtav je.
Kad očekuješ bebu? -Na Božić.
Nije dobro vreme za rađanje dece, ali...
Ovo je moj muž.
Vladislav Špilman, šalje ga Marek Gebšinski.
Sećam se.
G-din Gebšinski je rekao da dođem u slučaju nužde...
Ne brini.
Ne možemo večeras da te premestimo. Spavaćeš na sofi.
Izvinite...
Mogu li da dobijem parče hleba? -Naravno, ješćemo.
Sedi. -Hvala.
Mi smo u nemačkom kvartu.
Zgrada prekoputa je bolnica koja prima ranjenike s ruskog fronta.
Pored je policija.
Najbezbednije mesto. Samo srce lavlje jazbine.
Zaključaću te. Niko ne zna da si ovde, budi što tiši.
Sve u redu? -Hvala.
Ovo je Antek Šalas, on će se brinuti o tebi.
Drago mi je. -Hvala.
Dao sam mu drugi ključ. On će ti donositi hranu.
Ilegalac je, dobar je čovek.
Ne sećate me se, g-dine Špilman. -Ne bi rekao.
Radio. Bio sam tehničar, viđao sam vas skoro svakodnevno.
Izvinite, ne sećam se. -Nije važno.
Nema razloga za brigu, često ću vas obilaziti.
Biće ti drago da čuješ da saveznici bombarduju Nemačku,
iz noći u noć. Keln, Hamburg, Berlin...
Rusi im prave pakao. Ovo je početak kraja. -Nadajmo se.
Još ste živi?
Evo, kobasice i hleb. Imate još votke?
Koliko će ovo da traje? -Neće još dugo.
Mislim da sam dobio žuticu.
Ne brinite. Od toga samo čudno izgledate.
Mog dedu je ostavila devojka kad je dobio žuticu. Naiskap.
Što niste došli ranije? Prošlo je više od dve nedelje.
Zbog problema. Novac.
Moram da skupim pare da bi kupio hranu.
Moram da prodajem stvari, to nije lako.
Prodajte ovo.
Hrana je važnija od vremena.
Hteo sam da vam kažem, saveznici su se iskrcali u Francuskoj.
Rusi će uskoro biti ovde.
Srediće Nemce. Samo što nisu.
Vladek?
Znala sam da će se ovo dogoditi.
Dovešću lekara. -Ne možeš, suviše je opasno.
Dovešću doktora Lušaka, njemu možemo da verujemo.
Ne budi smešna, on je pedijatar. -Ipak je doktor.
Ostani, idem ja.
Došla sam da se oprostimo. Idemo kod moje majke u Otvock.
Beba je već tamo, bezbednije je.
Pričaju da će pobuna izbiti svakog časa.
Onog Šalasa treba ubiti.
Skupljao je pare za tebe po celoj Varšavi.
Ljudi su navodno darežljivi, pa je skupio pristojnu sumu.
Bože...
Jetra mu je veličine lopte, akutna upala bešike...
Preživeće.
Pokušaću da mu nabavim fruktozu, ali to neće biti lako.
Možete li da dođete opet? -Ko zna?
Doktore... hvala. -Ne pričajte, odmarajte se.
Donela sam ti hranu. Spremiću ti nešto, posle moramo da idemo.
Izlazite!
Izlazite! Na ulicu!
Izlazite, Nemci su opkolili zgradu!
Pomozite mi!
Fiške, idi do četvrte rupe!
Evo me kod četvrte rupe. Reklo bi se da nema nikoga.
Onda idi dalje, pogledaj tavan.
Evo me na tavanu.
Nema nikoga.
Onda siđi dole. -Da, silazim.
Šta radite ovde?
Ko ste vi?
Razumete li me? -Da.
Šta radite ovde?
Pokušavao sam da otvorim konzervu.
Ovde živite?
Radite ovde? -Ne.
Šta radite?
Ja sam...
Bio sam pijanista.
Pijanista?
Dođite.
Svirajte.
Ovde se krijete?
Jevrej?
Gde se krijete?
Na tavanu.
Pokažite mi.
Imate li hranu?
Mirno!
Dobro jutro, g-do. -Dobro jutro.
Jevrejine!
Izvinite... Kakva je to pucnjava?
Rusi, sa druge strane reke.
Treba da izdržite još samo nekoliko nedelja.
Šta se dešava? -Povlačimo se.
Rusi su došli? -Ne još.
Ne znam kako da vam se zahvalim. -Zahvalite se Bogu, a ne meni.
On hoće da preživimo. U to moramo da verujemo.
Uzmite.
A vi? -Imam drugi, novi.
Šta ćete da radite kad sve ovo prođe?
Sviraću opet klavir u na poljskom radiju.
Recite mi ime, slušaću vas.
Špilman (svirač). -Špilman...
Dobro ime za pijanistu.
Nemac! Nemac!
Ne pucajte, ja sam Poljak!
Ja sam Poljak!
Izađi s podignutim rukama!
Ne pucajte, molim vas! Ja sam Poljak! -Napolje!
Molim vas, ja sam Poljak. -On je Poljak.
Jeste, Poljak je.
Zbog čega nosiš taj šinjel? -Hladno mi je.
Gledaj ih! Nemačka stoka!
Ubice!
-Svinje!
Uzeli ste mi sve što imam! Ja sam muzičar!
Uzeli ste mi violinu! Uzeli ste mi dušu!
Vi ste muzičar? -Jesam.
Poznajete pijanistu Špilmana sa radija?
Naravno da ga poznajem.
Pomogao sam mu dok se sakrivao.
Recite mu da sam ovde. Zamolite da mi pomogne.
Kako se zovete? -Hosenfild.
Kako?
Bio je ovde, siguran sam.
Više nije.
Svašta sam im vikao. Ne dičim se time.
Siguran sam. Stajao sam gde ti sada stojiš.
Bila je boljikava žica, a Nemac mi je prišao.
Nisi mu čuo ime. -Ne.
Pitaću u fabrici, možda oni nešto znaju.
VLADISLAV ŠPILMAN ŽIVEO JE U VARŠAVI DO SMRTI 6. JULA 2000.
IMAO JE 88 GODINA.
NEMAČKI OFICIR SE ZVAO VILJEM HOSENFILD.
ZNA SE SAMO DA JE UMRO U SOVJETSKOM LOGORU 1952.
PIJANISTA
Preuzeto sa www.titlovi.com