Това е историята за това, как умрях.
Спокойно, историята е много забавна. Тя дори не е моя.
Това е история за момиче на име Рапунцел.
И тя започва със слънцето.
Преди много време, частица слънчева светлина паднала от небето
и от нея поникнало магическо златно цвете.
То можело да лекува болните и недъгавите.
Виждате ли тази старица?
Запомнете я. Тя е важна част от историята ни.
Години по-късно на същото място се издигнало царство.
То било управлявано от обичани и честити крал и кралица.
Кралицата очаквала бебе.
Ала била болна… Много болна.
Състоянието й се влошавало. Хората започнали да търсят чудо.
В нашия случай, магическото златно цвете.
Нали ви казах, че е важна? Вместо да се сподели слънчевия дар,
Майка Готел пазела в тайна лековитата му сила
и го използвала да се поддържа млада стотици години.
Трябвало само да му пее специална песен.
Цвят мой, заблести и засияй,
силата си покажи.
Времето назад върни
и нека всичко е както преди.
Пее и си връща младостта. Зловещо, а?
Открихме го!
Магическата сила на цветето излекувала кралицата.
Родила се принцеса с красива златна коса.
Ще ви подскажа. Това е Рапунцел.
В нейна чест кралят и кралицата пуснали фенер в небето.
В този момент всичко било перфектно.
Но било за кратко.
Цвят мой, заблести и засияй,
силата си покажи.
Времето назад върни...
Готел нахлула в замъка и отвлякла бебето.
Претърсили цялото кралство, но от принцесата нямало и следа.
В кула, скрита дълбоко в гората
Готел отглеждала детето като свое.
Времето назад върни
и нека всичко е както преди.
Готел си намерила ново магическо цвете,
но този път решила да го пази скрито завинаги.
Защо не мога да излизам навън? - Външният свят е опасен.
Пълен е с ужасни, егоистични хора. Стой тук, за да си в безопасност.
Разбираш ли ме, цвете мое? - Да, мамо.
Но стените на тази кула не можели да скрият всичко.
За рождените дни на принцесата,
кралят и кралицата пускали хиляди фенери.
С надеждата един ден тя да се завърне.
Явно Паскал не се крие на терасата.
Пипнах те!
Резултатът е 22 на 0 за мен.
Още една игра?
Добре, какво искаш да правим?
Не мисля така.
Харесва ми тук, както и на теб.
Стига, Паскал, не е толкова лошо.
РАПУНЦЕЛ И РАЗБОЙНИКЪТ Превод: Flash_1
Всяка сутрин в 7:00 денят ми започва.
Грабвам метлата, бързо премитам.
С парцала пода до блясък изтърквам,
прахта забърсвам, дрехите пера.
Прочитам книга, дори две, даже три.
По стените място не остана от рисунките ми.
На китара свиря, плета, готвя и се чудя
кога ще започне живота ми?
Следобед пъзели редя, изпичам вкусни сладки,
редуват се балет и шах.
Грънци и свещи страхотни правя.
Малко гимнастика, малко рисуване,
катеря се, шия, книгите пак прочитам.
А имам ли време свободно по стените ще рисувам,
място стига да намеря.
И ще реша ли, реша косите си
вечно затворена тук.
А се чудя ли, чудя
кога ще започне живота ми?
Утре вечер
светлините ще изпълнят небето.
Както на всеки
мои рожден ден досега.
Какво ли е чувството
да ги видиш отблизо?
Вече съм достатъчно голяма
може би мама ще ме заведе.
Мога да свикна с гледка като тази.
Флин, хайде. - Секунда.
Даже вече свикнах. Момчета, искам замък.
Свършим ли тази работа ще можеш да си купиш замък.
Сенна хрема? - Да.
Чакай! Спри!
Представяте ли си ме в мой замък? Аз вече го правя.
Какви вълнения, а е едва 8 сутринта.
Господа, днес е много важен ден.
Днес е много важен ден, Паскал.
Най-накрая ще го направя.
Ще я попитам! - Рапунцел!
Спусни си косата.
Време е.
Знам, знам. Хайде, скрий се.
Рапунцел, остарях докато те чакам.
Идвам, мамо.
Добре дошла у дома, мамо.
Рапунцел, как успяваш да го правиш всеки ден,
изглежда изморително, скъпа?
Лесна работа.
Тогава защо се забави толкова?
Шегувам се, скъпа.
Както знаеш утре е голям ден.
Рапунцел, погледни в огледалото. Знаеш ли какво виждам?
Виждам една силна, уверена, красива, млада дама.
Я виж, и ти си тук.
Шегувам се. Трябва да спреш да приемаш всичко толкова сериозно.
Добре, майко. Мислех си за утре...
Миличка, мама не се чувства добре. Би ли ми попяла, моля?
Тогава ще говорим. - Разбира се, мамо.
Цвят мой, заблести и засияй, силата си покажи.
Времето назад върни и нека всичко е както преди.
Рапунцел! - И така, мамо,
казах ти, че утре е важен ден, но ти не отговори,
затова ще си го кажа. Утре е рожденият ми ден!
Не, невъзможно.
Ясно си спомням, че беше миналата година.
Това е забавното на рождените дни. Идват всяка година.
Майко, ставам на осемнадесет.
И исках да те попитам... Това, което наистина искам...
Всъщност, това искам за всеки рожден ден...
Рапунцел, стига мрънка. Знаеш че ме заболява главата.
Мрън, мрън. Досадно е!
Шегувам се, ти си прекрасна. Знаеш, че те обичам.
Искам да видя летящите светлини.
Моля?
Надявах се да ме заведеш да ги видя.
Говориш за звездите?
Не е това!
Нарисувала съм звездите, те не се променят.
Но тези светлини се появяват само на рождения ми ден.
Само тогава!
Не мога да го обясня, но чувствам,
че светят за мен.
Искам да ги видя, мамо, но не от прозореца, а на живо.
Трябва да разбера какво са.
Искаш да излезеш навън?
Но защо, Рапунцел?
Погледни се, крехка си като цвете.
Ти си млада фиданка, но много непохватна.
Знаеш ли защо стоим в тази кула? - Знам, но...
Тук си в безопасност, мила.
Винаги знаех, че този ден ще дойде.
Че някой ден ще искаш да напуснеш гнездото.
Скоро, но не още. - Но...
Повярвай ми, дете мама знае най-добре.
Мама знае най-добре, мама ти послушай,
светът място е опасно.
Мама, знае най-добре, мама ти послушай
нищо добро навън няма да намериш.
Бандити, главорези, лишеи отровни,
влечуги, канибали, болести безчет,
мъже с остри зъби, бедите дебнат те отвред.
Спри, това не искай.
Но мама е тук, мама ще те пази,
чуй какво ще ти предложа.
Стига с тази драма, остани си с мама.
Мама, знае най-добре.
Мама, знае най-добре, мама ти послушай,
навън сама не ще се справиш.
С рокля немарлива, незряла, непохватна
нямаш и нищожен шанс.
Наивна по детински, с несресани коси,
объркана, смутена, неопределена.
Пък и май имаш гуша.
Казвам ти го само, защото те обичам.
Но мама те разбира, тук е да помогне.
Имам само мъничка молба!
Рапунцел? - Да?
Никога повече не искай да излизаш.
Да, майко.
Толкова много те обичам, скъпа.
Аз тебе повече.
А аз теб най-много.
Ако не слушаш мама
в беда ще си голяма.
Мама...
знае най-добре.
Рапунцел, по-късно пак ще дойда.
Тук ще съм.
О, не! Това е много лошо. Това е ужасно!
Не са ми нарисували носа както трябва!
На кого му пука. - Лесно ви е на вас.
Вие изглеждате невероятно.
Повдигнете ме и ще ви издърпам.
Първо дай чантата.
Моля? Но...
Не мога да повярвам, че след всичко преживяно ми нямате доверие.
Заболя ме.
Подай ръка, хубавецо.
Съжалявам, ръцете ми са заети.
Какво?
Райдър!
Вземете тази чанта на всяка цена.
Пипнахме го, Максимус.
Давай!
Хайде, кранто! Напред!
Не.
Не! Престани.
Най-сетне сам.
Само спокойно. Има човек в гардероба ми.
Има човек в гардероба ми!
Нямало да се справя, а майко?
Кажи го на тигана ми.
Рапунцел!
Спусни си косата, мила. - Секунда, мамо.
Имам голяма изненада.
Аз също.
Обзалагам се, че моята е по-голяма.
Силно се съмнявам.
Нося пащърнак. Ще приготвя любимата ти лешникова супа.
Изненада!
Мамо, трябва да ти кажа нещо.
Рапунцел, мразя да се караме,
особено когато вината не е моя.
Мислих много над това, което каза.
Не говориш за звездите, нали?
От части, ще стигнем и до там.
Мисля, че вече се разбрахме.
Майко, ти мислиш, че няма да се справя навън.
Не мисля, скъпа, знам го.
Но ако просто... - Рапунцел, приключихме с темата.
Повярвай ми, знам... - Рапунцел.
Но, моля те... - Стига с тези светлини!
Няма да напуснеш тази кула. Никога!
Чудесно. Пак аз съм лошата.
Исках само да ти кажа,
че знам какво искам за рождения си ден.
И какво е това?
Нова боя, направена от раковина, като онази която веднъж донесе.
Но това са 3 дни път, Рапунцел.
Реших, че е по-добра идея от звездите.
Сигурна ли си, че ще се справиш сама?
Знам, че тук ще съм в безопасност.
Ще се върна след 3 дни.
Толкова много те обичам, мила.
Аз теб повече.
А аз теб най-много.
Това коса ли е?
Съпротивата... Съпротивата е безсмислена.
Знам защо си тук и не ме е страх от теб.
Моля?
Кой си ти и как ме намери?
Не знам коя си, нито как те открих.
Но мога ли да ти кажа...
Здравей!
Как я караш? Казвам се Флин Райдър.
Как върви, а?
Кой друг знае за това място, Флин Райдър?
Виж, Блонди... - Рапунцел.
Кихна ли? На здраве. Та значи, бягах през гората,
случайно се натъкнах на кулата ти и...
О, не, къде ми е чантата?
Скрих я там, където никога няма да я намериш.
В гърнето е, нали?
Ще спреш ли с това?
Сега вече е скрита там, където никога няма да я намериш.
И така, какво точно искаш от косата ми?
Да я отрежеш? Да я продадеш? - Какво? Не!
Единственото, което искам от косата ти,
е да ме пусне. Буквално.
Чакай, не искаш косата ми?
Защо пък ми е? Преследваха ме, видях кулата и реших да се скрия.
И това е истината? - Да!
Знам, но той може да ме заведе да ги видя.
Мисля, че казва истината.
Няма остри зъби. Имам ли друг избор?
Добре, Флин Райдър, ще ти предложа сделка.
Сделка? - Погледни насам.
Знаеш ли какви са тези?
Фенерите за принцесата ли?
Фенери...
Знаех си, че не са звезди.
Е, утре вечер те ще осветят небето,
ти ще ме заведеш да ги видя
и после ще ме върнеш пак тук.
Тогава и само тогава ще ти върна чантата.
Това е моето предложение.
Да... Но не мога да го направя.
За съжаление кралството и аз не сме в приятелски отношения,
така че, няма да е възможно.
Нещо те доведе тук, Флин Райдър.
Наречи го съдба, орис... - Кон.
Взех решение да ти се доверя. - Ужасно решение. Честно.
Вярвай ми, когато ти казвам,
че можеш да претърсиш кулата тухла по тухла,
но без помощта ми няма да намериш скъпоценната си чантичка.
Нека се изясним.
Водя те да видиш фенерите, връщам те и ти ми връщаш чантата?
Обещавам.
А обещая ли нещо, винаги го спазвам.
Винаги!
Не исках да се стига до тук,
но не ми оставяш избор.
Ето го и "сексапила".
Днес явно не ми върви, обикновено върши работа.
Добре, ще те заведа при фенерите. - Наистина ли?
Разби ми "сексапила".
Идваш ли, Блонди?
Светът е толкова близо, докосвам го почти.
Всичко е така голямо, да го направя смея ли?
Просто трябва да го сторя.
Мога ли? Не! Ето тръгвам.
Мирисът на земята, на тревата, точно като в сънищата ми.
Усещам летният бриз,
чувам как ме вика.
За първи път съм напълно свободна.
Мога да тичам, да танцувам,
да скачам, да лудувам,
косата ми да се вее, сърцето ми да пее.
И най-накрая чувствам,
че животът ми започва сега.
Не мога да повярвам, че го направих.
Не мога да повярвам. Направих го!
Майка ще побеснее.
Всичко ще е наред, ако не разбере.
О, Боже, това ще я убие.
Толкова е забавно!
Аз съм ужасен човек. Връщам се.
Никога повече няма да се върна там.
Аз съм много лоша дъщеря.
Най-хубавия ми ден!
Прости ми, но забелязах, че имаш колебания.
Наистина ли? - Като се замислиш,
тиранична майка, забранено излизане.
Нещата са сериозни, но нека те успокоя.
Малко бунт, малко риск, те са част от порастването.
Всичко е наред.
Мислиш ли? - Знам го. Тревожиш се прекалено.
Заслужава ли го майка ти? Не.
Ще й разбие сърцето и смачка душата? Определено!
Но просто трябва да го направиш.
Ще й разбия сърцето? - На парчета.
Ще й смачкам душата? - Като грозде.
Тя ще бъде с разбито сърце, прав си.
Така е, знам.
Не мога да повярвам, че го казвам, но...
Ще ти позволя да се откажеш. - Моля?
Няма нужда да ми благодариш.
Ще прибера теб и жабчето, а ти ще ми върнеш чантата.
Заздравявате отношенията с майка ти на база взаимно доверие.
Всеки поема по своя път и си оставаме приятели.
Не! Искам да видя фенерите. - О, стига!
Защо просто не ми върнеш торбата?
Ще използвам тигана.
Какво е това? Главорези? Бандити?
Стой спокойно. Може да надуши страха ти.
О, съжалявам.
Просто съм малко нервна.
Може би е най-добре да избягваме главорези и бандити, все пак.
Да, най-добре.
Гладна ли си? Знам чудесно място за обяд.
Къде? - Не се притеснявай.
По миризмата ще го познаеш.
Я, дворцов кон.
Къде ти е ездача?
Рапунцел.
Рапунцел!
Рапунцел, спусни си косата.
Рапунцел?
О, не!
Рапунцел!
Помня, че беше тук някъде.
А, ето го. Сгушеното пате.
Много приятно местенце, точно като за теб.
Не искаме да се изплашиш и да се откажеш, нали?
Харесвам патенца. - Браво!
Барман, най-добрата маса, моля.
Усещаш ли миризмата? Дишай хубаво през носа.
Нека миризмата проникне в теб. Какво долавяш?
Половината бар мирише на мъже, а другата половина на лоши мъже,
но като цяло мирише на нещо кафяво. Ти как мислиш?
Каква дълга коса.
Оставила я е да расте. Това на мустака ти кръв ли е?
Златокоске, виж кръвта по мустаците му.
Колко много кръв.
Не изглеждаш добре, Блонди. Искаш ли да се прибираме?
Това е пет звездно заведение, все пак.
Ако тук не ти понася, най-добре да се връщаме в кулата.
Това ти ли си?
Това вече е грубо.
Той е. Грето, доведи стражите.
С парите от наградата ще си купя нова кука.
И на мен ми трябват пари. - На мен също. Разорен съм.
Спрете! - Не можем ли да се разберем?
Моля ви. - Пуснете водача ми.
Пуснете го!
Не знам къде съм и той трябва да ме заведе, да видя фенерите,
защото цял живот съм мечтала за това.
Нямате ли малко човещинка? Никой от вас ли не е мечтал?
Аз имах мечта...
някога.
Аз съм страшен, зъл и лош, с изражение зловещо.
Цял живот бедите следват ме по петите.
Но въпреки видът ми див, куката и нравът избухлив
винаги съм искал аз да свиря на пиано.
Представяте ли си да свиря Моцарт на голяма сцена?
Пръстите играят по рояла.
Смъртоносен без съмнения с музикалните си умения,
защото имам аз една мечта.
Една мечта и то каква.
Има в мен частица доброта.
Искам кости да троша, но съм си с добра душа,
защото имам аз една мечта.
Имам рани, синини, а и тук нещо ми виси,
да не споменаваме визията ми ужасна.
Но въпреки шестия пръст, гушата, носът,
искам аз да срещна жена прекрасна.
Представете си ме с моята малка дама
надолу по реката в лодка за двама.
Въпреки че съм разбойник, си оставам любовник, не побойник,
защото имам аз една мечта.
Една мечта и то каква.
Ще дойде ден щастлив и за мен.
Знам, че хората смущавам, но мечтател си оставам,
защото имам аз една мечта.
Тор цветя обича да нарежда,
Гюнтер стаи обзавежда,
Улф е най-добрият мим, Атила готвач ми е любим,
Брузър плете, Килър - ситен бод, Фанг е кукловод,
а керамични еднорози колекционира Владимир.
Ами ти?
Моля? - Каква е твоята мечта?
Съжалявам, момчета, аз не пея.
Имам аз мечта специална, но е по-материална.
Искам на слънце да се излежавам
на остров, който притежавам,
заобиколен от купища пари.
Имам аз една мечта и то каква.
Искам да видя на фенерите вълшебната светлина.
Час по час се чувствам жива, че напуснах кулата съм щастлива,
защото като всички вас имам една мечта и аз.
Една мечта и то каква.
Не сме чак толкова различни,
но не сме си и безразлични.
Наречи ни груби, садистични, гротеско-оптимистични,
защото цялата тайфа тайно си има мечта.
Една мечта и то каква.
Всеки от нас си има...
мечта.
Да!
Намерих стражите.
Къде е Райдър, къде? Знам, че е тук някъде.
Обърнете мястото с главата надолу, но го намерете.
Върви, изживей мечтата си.
Ще го направя. - Твоята не струва. Говорех на нея.
Благодаря за всичко.
Това е човекът, когото търсите.
Хванахте ме.
Сър, няма и следа от Райдър.
Максимус.
Какво прави?
Таен тунел. Хайде, мъже.
Ти, наглеждай тези двамата.
Без излишни рискове.
Отиваме за короната.
Имам си мечта и то каква.
Някой да ми даде чаша,
защото току-що открих страхотна глътка вода.
Ах, ти, свалячо.
На къде води тунела?
Нож!
Трябва да призная, не вярвах, че ще се справиш. Беше невероятно.
Нали?
Да, така е.
И така, Флин, от къде си?
Съжалявам, Блонди, не говоря за миналото си.
Но ми стана интересно твоето.
Знам, че не трябва да питам за косата ти.
Не. - Или майка ти.
А да си призная, страхувам се да питам за жабока.
Хамелеон. - Все е зелено.
Ако толкова много си искала да видиш фенерите,
защо не си го направила до сега?
Флин?
Флин!
Кои са тези? - Хора, които не ме харесват.
Ами тези? - Те също не ме харесват.
Ами той? - Нека просто приемем,
че никой от присъстващите не ме харесва.
Дръж.
Дълго чаках този момент.
Задължително трябва да си намеря един и за мен.
Признавам, това е най-странното нещо, което съм правил.
Какво ще кажеш за две от три?
Флин!
Флин, внимавай.
Трябва да си видите лицата, защото изглеждате...
нелепо.
Хайде, Блонди. Скачай.
Безполезно е, не виждам нищо.
Няма смисъл. Много е тъмно.
Аз съм виновна.
Ти беше прав, не трябваше да го правя.
Толкова...
съжалявам, Флин.
Юджийн.
Моля?
Истинското ми име е Юджийн Фицхърбърт.
Ти си първият човек на който го казвам.
Имам вълшебна коса, която свети, когато пея.
Какво?
Имам вълшебна коса, която свети, когато пея.
Цвят мой, заблести и засияй, силата си покажи.
Успяхме. - Косата й свети.
Живи сме. Оцеляхме.
Това не го очаквах. Косата й наистина свети.
Юджийн... - Защо косата й свети?
Юджийн! - Какво?
Тя не само свети.
Той защо ми се подсмихва?
Ще го убия. Райдър ще умре!
Тъпкано ще му го върнем. Ще си върнем короната, хайде.
Момчета.
Не се дръжте като диви кучета преследващи опашките си,
а помислете за момент.
О, моля ви, няма нужда от това.
Ако това е всичко, което желаете, прав ви път.
Щях да ви предложа нещо по-скъпо от хиляда корони,
и това не е най-хубавото. Но, такъв е живота.
Наслаждавайте се на короната.
Кое е най-хубавото?
Шанс да отмъстите на Флин Райдър.
Странно е да гледам как превързваш ръката ми с магическата си косата.
Съжалявам.
Само не откачай.
Цвят мой, заблести и засияй,
силата си покажи.
Времето назад върни
и нека всичко е както преди.
Болката ти отнеми,
пренеси ме в най-щастливите ми дни,
пътят верен намери,
и нека всичко е както преди.
Както преди.
Не откачай!
Не, няма такова нещо.
Просто съм заинтересован от магическите свойства на косата ти.
Откога е така?
Винаги е била.
Майка ми е казвала, че като бебе са опитвали да ми я отрежат,
хората са искали да я използват за собствена изгода.
Но веднъж отреже ли се...
губи цвета и силата си.
Дарба като тази трябва да се пази.
Ето защо майка не ми позволява...
Ето защо никога не съм напускала...
Никога не си напускала кулата?
И въпреки всичко ще се върнеш там?
Не... Да.
Сложно е.
И така, Юджийн Фицхърбърт, а?
Ще ти спестя тъжната история
за бедното сираче Юджийн Фицхърбърт.
Не е приятна.
Имаше една книга, която всяка вечер четях на по-малките деца.
"Историите на Флинигън Райдър" Смел авантюрист, най-богатия човек.
Дамите го харесвали. Не, че се хваля.
И той ли е бил крадец? - Всъщност, не.
Имал предостатъчно пари, за да прави каквото поиска,
да иде където пожелае.
А аз бях бедно дете, нямащо нищо
и просто...
Да стана крадец ми изглеждаше добър вариант.
Няма да кажеш на никого, нали?
Това може да разруши цялата ми репутация.
Не бихме искали това.
Добрата репутацията е всичко, което човек има.
Ами, аз...
Трябва да донеса повече дърва за огрев.
Хей.
Да ти призная, повече харесвам Юджийн Фицхърбърт, а не Флин Райдър.
Ти си първият човек, който го казва.
Но, благодаря.
Мислех, че никога няма да се махне.
Майко? - Здравей, скъпа.
Но... аз...
Как ме намери? - Беше лесно.
Просто следвах миризмата на предателството.
Майко... - Прибираме се, Рапунцел.
Веднага. - Ти не разбираш.
Това е невероятно пътешествие, видях и научих толкова много.
Дори срещнах някого. - Да, издирван крадец. Горда съм.
Хайде, Рапунцел. - Майко, чакай.
Мисля, че...
Мисля, че и той ме харесва.
Харесва те? Стига, Рапунцел, това е лудост.
Но майко.. - Ето защо не трябваше да излизаш.
Скъпа, този романс, който си измисляш
само доказва колко си наивна.
Че какво би харесал в теб?
Погледни се, мислиш че от това е впечатлен?
Глупачка не бъди, при мама се върни.
Мама... - Не!
Не?
Виждам какво става тук.
Рапунцел, знае най-добре.
Вече е голяма, но май акъла никакъв го няма.
Рапунцел, знае най-добре.
Щом сигурна си ти, чантата си му върни.
Как успя...
Заради това е с теб. Глупачка не бъди.
Дай му я и ще видиш. - Вярвам му.
Повярвай ми, скъпа, получи ли я ще се изпари.
Няма да ти кажа, "казах ти".
Рапунцел, знае най-добре.
Щом толкова му вярваш нека го изпитаме.
Майко, почакай!
Но ако съм права, не плачи за мама,
Мама знае най-добре.
Извинявай, може ли да те питам нещо?
Има ли шанс ръката ми да е станала супер силна?
Защото, няма да те лъжа, това ще е страхотно.
Хей, добре ли си?
Да, съжалявам.
Замислих се за нещо.
Супер външен вид, винаги съм го имал,
роден съм с него, но супер сила...
Само си представи възможностите...
Търпение, момчета. Хубавите неща се случват на тези, които чакат.
Надявам се си тук, да се извиниш.
Не, остави ме. Не!
Пусни го!
Чакай, чакай.
Полека. Спокойно.
Спокойно, момче.
Спокойно.
Браво на теб.
Сега седни.
Сядай.
Сега пусни ботуша. Пусни го!
О, ти си такова добро момче.
Такъв си.
Изморително е да гониш лошия човек, нали?
Моля? - И никой не те оценява?
Не го правят? - Я стига. Той е лош кон.
Той е едно голямо съкровище.
Не е ли така?
Максимус.
Сигурно се шегуваш.
Днес е най-важният ден в живота ми.
Искам да не го арестуваш днес.
Само за ден,
а после можете да се гоните на воля. Става ли?
А споменах ли, че днес имам рожден ден.
Извинете.
Благодаря ви.
За изгубената принцеса.
За влюбените.
Хей, Макс.
Какво? Купих ги.
Поне повечето.
Къде отиваме?
За най-хубавия ден в живота ти заслужаваш място на първия ред.
Добре ли си?
Изплашена съм.
Защо?
Гледах през прозореца в продължение на осемнадесет години
мечтаейки какво ще почувствам когато светлините озарят небето.
Ами ако не е както съм си го представяла?
Ще бъде.
Дори и така да е, какво ще стане после?
Идва най-хубавата част.
Ще си намериш нова мечта.
Много дни на прозореца стоях си.
Години наред гледах все навън.
През всичкото време не съм и подозирала
колко сляпа съм била.
Сега съм тук, обляна в звездна светлина.
Сега съм тук и изведнъж прогледнах.
Вече виждам всичко ясно,
аз съм на правилното място.
Най-сетне виждам светлината,
сякаш в миг изчезна мрака.
Най-сетне виждам светлината,
и небето цяло се озарява.
Всичко е тъй истинско и ярко
и светът за миг се променя.
В този момент всичко е различно,
щом ти си до мен.
И аз имам нещо за теб.
Страхувах се да ти го дам по-рано.
Но вече не ме е страх.
Разбираш ли ме? - Започвам да те разбирам.
Много дни вятърът съм гонил.
Години наред в заблуда съм живял.
През всичкото време не съм и подозирал,
че има и друго в този живот.
Тя е тук, обляна в звездна светлина.
Тя е тук и изведнъж прогледнах.
Щом е до мен
виждам всичко ясно, аз съм на правилното място.
Най-сетне виждам светлината,
сякаш в миг изчезна мрака.
Най-сетне виждам светлината,
и небето цяло се озарява.
Всичко е тъй истинско и ярко
и светът за миг се променя.
В този момент всичко е различно,
щом ти си до мен.
Щом ти си до мен.
Всичко наред ли е?
О, да. Да, разбира се.
Просто...
Съжалявам, всичко е наред. Трябва да се погрижа за нещо.
Добре.
Ще се върна.
Всичко е наред, Паскал.
Ето ви и вас, момчета. Търсих ви, след като се разделихме.
Пуснал си бакенбарди. Много те отварят.
Както и да е, исках само да кажа,
че не трябваше да бягам. Короната си е изцяло ваша.
Ще ми липсвате, но мисля, че така е най-добре за всички.
Пак искаш да ни преметнеш, Райдър?
Какво? - Чухме, че си намерил нещо.
Нещо много по-ценно от короната.
Искаме момичето!
Бях започнала да си мисля, че си избягал с короната.
Наистина избяга.
Какво? Не е вярно. Той не би...
Убеди се сама.
Юджийн!
Изгодна сделка.
Короната за момичето с вълшебната коса.
Колко ли би платил някой, за да остане млад и здрав завинаги?
Не, моля ви.
Не!
Рапунцел!
Мамо?
О, мила моя. - Мамо.
Добре ли си? Направиха ли ти нещо?
Но как... - Тревожех се за теб.
Последвах те и видях, че те нападат.
Да вървим, преди да се съвземат.
Беше права, майко. Беше права за всичко.
Знам, скъпа. Знам.
Виж! Короната!
Рапунцел.
Рапунцел!
Момчета, почакайте!
Рапунцел!
Да приключваме, Райдър.
Къде ще ме водите?
Готово, сякаш нищо не е било.
Приготви се за вечеря.
Ще ти сготвя лешникова супа.
Наистина се опитах, Рапунцел.
Предупредих те какво те очаква навън.
Светът е мрачен, егоистичен и жесток.
Дори и най-малкият лъч светлина бива стъпкван.
Как разбрахте за нея? Говори!
Възрастната жена ни каза.
Жената?
Не! Спрете, не разбирате. Тя е в беда.
Рапунцел?
Рапунцел, какво става там?
Всичко наред ли е?
Аз съм изгубената принцеса.
Говори високо, Рапунцел, знаеш как мразя мрънкането.
Аз съм изгубената принцеса!
Не е ли така?
Пак ли мрънках, майко?
Ако въобще си истинската ми майка.
Рапунцел, какви ги говориш?
Що за абсурден въпрос?
Ти си ме откраднала от двореца!
Всичко, което направих, беше, за да те предпазя.
Рапунцел.
Цял живот се крих от хора, които биха ме използвали заради силите ми.
Рапунцел! - А е трябвало да се крия от теб!
Къде си мислиш, че отиваш? Няма да го видиш повече.
Какво си му направила?
Този престъпник ще бъде обесен за деянията си.
Не. - Всичко е наред.
Чуй ме. Така трябва да бъде.
Не!
Не беше права за света. Не беше права и за мен.
Никога повече няма да ти позволя да използваш косата ми!
Искаш да бъда лоша? Добре.
Ще бъда лоша.
Какво е това? Отвори!
Каква е паролата?
Какво? - Не.
Отвори вратата. - Нищо подобно.
Имаш три секунди. Едно...
Две...
Три...
Тигани. Кой да предположи за това им приложение?
Наведи главата. Прибери лактите.
Сгъни коленете.
Но защо да го правя?
Макс? Ти си ги довел?
Благодаря ти.
Не, наистина ти благодаря.
Може би цялото това време просто не сме разбирали един друг.
А е трябвало просто... Да, прав си. Да вървим.
Макс!
Да видим колко бързо можеш да препускаш.
Рапунцел!
Рапунцел, спусни косата си.
Мислех си, че никога повече няма да те видя.
Виж какво направи, Рапунцел. Но не се тревожи, скъпа.
Нашата тайна ще умре с него.
А що се отнася до нас,
ще идем там, където никой, никога няма да те намери.
Достатъчно, Рапунцел. Стига си се дърпала.
Не! Няма да спра.
Ще се боря до последния си дъх.
Винаги ще опитвам да избягам.
Но, ако ми позволиш да го спася, ще дойда доброволно.
Не го прави, Рапунцел.
Никога няма да избягам.
Позволи ми да го излекувам и отново ще бъдем заедно.
Завинаги, точно както искаш.
Всичко ще е както преди. Обещавам.
Точно както ти искаш.
Позволи ми да го излекувам.
Ако случайно решиш да ни последваш.
Юджийн!
Ужасно съжалявам. Всичко ще е наред. - Недей, Рапунцел.
Обещавам. Довери ми се. - Не..
Не мога да ти позволя да го направиш.
А аз не мога да те оставя да умреш.
Но направиш ли го...
тогава ти ще умреш.
Всичко ще бъде наред.
Рапунцел, почакай...
Юджийн, какво направи? - Не!
Не!
Какво направи? Какво?
Не! Не!
Не, Юджийн, не!
Погледни ме. До теб съм. Не ме оставяй, Юджийн.
Цвят мой, заблести и засияй, силата си покажи,
времето назад върни и нека всичко е както преди.
Рапунцел... - Какво?
Ти си новата ми мечта.
И ти моята.
Болката ти отнеми,
пренеси ме в най-щастливите ми дни,
пътят верен намери
и нека всичко е както преди.
Както преди.
Рапунцел?
Юджийн.
Казвал ли съм ти, че си падам по брюнетки?
Можете да се досетите какво се случи след това.
Кралството отново бе щастливо. Изгубената принцеса се завърна.
Празнувахме цяла седмица
и честно казано, повечето не го помня.
Мечтите продължаваха да се сбъдват.
Този стана най-известният пианист в света.
А този най-после откри любовта.
Що се отнася до този, предполагам че и той е щастлив.
Поне не е казал обратното.
Благодарение на Максимус, злодеяния в кралството почти нямаше.
Както и ябълки.
Паскал така и не се промени.
Най-сетне Рапунцел си беше в къщи и имаше истинско семейство.
Тя бе дълго чаканата принцеса. Обичана от всички,
управляваше с милосърдие и мъдрост, както родителите й преди това.
Колкото до мен, отново се наричах Юджийн,
спрях с кражбите, отворих нова страница.
Знам какво ще попитате.
Дали Рапунцел и аз се оженихме? Радвам се да ви съобщя,
че след като години наред ми предлагаше,
аз най-накрая казах "да". - Юджийн?
Добре де, аз й предложих.
И ще живеем дълго и щастливо? - Иска ли питане.
Превод и субтитри: Flash_1
http://subs.sab.bz/ Translator's Heaven 2010