Traducerea şi adaptarea: VocaTeam b.v., Danineji & catabeg
Titrări.ro & Nifty Subtitles Team
Tu ! Vino aici ! Avem un om la mal !
Halucina, dar v-a strigat numele.
Arătaţi-i-l.
Nu avea la el decât ăsta... Şi asta.
Ai venit să mă ucizi ?
Ştiu ce-i asta.
Am mai văzut-o. Acum mulţi, mulţi ani.
I-a aparţinut unui om pe care l-am întâlnit într-un vis aproape uitat.
Un om obsedat de nişte idei radicale.
Care-i cel mai rezistent parazit ? Bacteria ? Virusul ?
Viermele intestinal ?
- Ce vrea dl Cobb sa spună... - Ideea.
Rezistent. Extrem de contagios.
Odată ce o idee ia naştere în creier, e aproape imposibil de eradicat.
O idee ce e complet dezvoltată, pe deplin înţeleasă, va rămâne acolo.
- Undeva chiar acolo. - Pentru ca cineva ca tine s-o fure ?
Da. Când visezi, sistemele de autoapărare conştiente sunt slăbite,
deci gândurile tale pot fi furate. Se numeşte extracţie.
Dle Saito, vă putem antrena subconştientul pentru a se putea apăra el însuşi
- de cel mai priceput extractor. - Şi cum de puteţi face asta ?
Pentru că eu sunt cel mai priceput extractor.
Ştiu cum să cotrobăiesc prin minte şi să găsesc secretele.
Ştiu toate trucurile. Şi le puteţi învăţa de la mine, încât chiar şi când dormiţi,
apărarea dv. să fie la înălţime.
Dar dacă vreţi ajutorul meu, trebuie să fiţi complet sincer cu mine.
Trebuie să vă cunosc gândurile mai bine decât soţia dv.,
mai bine decât psihiatrul dv., mai bine decât absolut oricine.
Dacă acum aţi visa şi aţi avea un seif plin de secrete,
eu trebuie să ştiu ce-i în acel seif.
Pentru ca toate astea să meargă, trebuie să-mi daţi acces complet.
Vă urez o seară plăcută, până mă voi gândi la propunerea dv.
Ştie.
Ce se-ntâmplă acolo ?
Saito ştie. Se joacă cu noi.
Nu contează. O pot găsi. Ai încredere în mine.
Informaţia e în seif. S-a uitat la ea când am spus "secrete".
Ea ce caută aici ?
Du-te înapoi în cameră. Bine ? Mă ocup eu de asta.
Chiar aşa să faci. Aici suntem la lucru.
Dac-aş sări, aş scăpa cu viaţă ?
Dac-ai plonja perfect, poate. Mal, ce cauti aici ?
M-am gândit că poate ţi-e dor de mine.
Ştii că da. Dar nu mai pot avea încredere în tine.
Şi ce dacă ?
Ăsta pare genul de artă pe gustul lui Arthur.
Mă rog, de fapt Saito preferă pictorii britanici postbelici.
Te rog, ia un loc.
Spune-mi... Copiilor le e dor de mine ?
Nici nu-ţi poţi imagina.
- Ce faci ? - Aerisesc puţin. Stai acolo, Mal.
Fir-ar să fie ! La naiba !
- Întoarce-te ! - Pune jos arma, Dom.
Te rog.
Iar acum plicul, dle Cobb.
Ea ţi-a spus ? Sau aţi ştiut de la bun început ?
Că aţi venit să mă furaţi sau că, de fapt, suntem în somn ?
Vreau să ştiu numele celui care v-a angajat.
Nu ajută la nimic să-l ameninţi într-un vis, asa-i, Mal ?
Depinde cu ce anume îl ameninţi. Omorâtul doar l-ar trezi.
Dar durerea...
Durerea e în minte. Şi, văzând picturile, ştim că suntem în mintea ta, nu, Arthur ?
- Ce faci ? E prea devreme ! - Ştiu. Dar visul începe să se destrame.
O să-ncerc să-l mai ţin pe Saito încă puţin. Aproape am terminat.
A fost pe-aproape. Foarte aproape.
Opriţi-l !
Asta n-o să meargă. Treziţi-l !
N-o să se trezească.
- Daţi-i impulsul ! - Poftim ?
Scufundaţi-l.
A ieşit.
Ai venit pregătit, nu ?
Nici măcar şeful serviciului meu de pază nu ştie de apartamentul asta.
Cum de l-ai descoperit ?
E foarte dificil pentru un om ca tine să ţină în secret un cuibuşor ca ăsta,
mai ales când e implicată şi o femeie măritată.
- Ea niciodată n-ar... - Cu toate astea, suntem aici.
- Şi avem o problemă de rezolvat. - Ei sunt din ce în ce mai aproape.
- Deja v-aţi luat ce doreaţi. - Nu-i adevărat.
Ai omis fragmentul cheie al informaţiei, nu-i aşa ?
L-ai ascuns pentru că ştiai ce-aveam noi de gând.
Întrebarea e de ce ne-ai lăsat să intrăm, în primul rând ?
- Te-am testat. - Pentru ce anume ?
Nu mai contează. Ai picat testul.
Am extras toate informaţiile stocate acolo.
Dar dezamăgirea ta a fost evidentă.
Deci puteţi pleca.
Se pare că nu înţelegi, dle Saito. Corporaţia care ne-a angajat,
nu va accepta eşecul. În două zile suntem ca şi morţi.
Cobb ?
Se pare că va trebui s-o iau mai pe de-a dreptul.
Spune-ne ce ştii ! Spune-ne ce ştii, acum !
Am urât dintotdeauna covorul ăsta.
E pătat şi uzat într-un mod atât de aparte...
Dar cu siguranţă era făcut din lână.
Iar acum...
... sunt întins pe unul din poliester.
Iar asta înseamnă că nu sunt pe covorul din apartamentul meu.
Ai fost la înălţimea renumelui, dle Cobb. Încă visez.
- Cum a mers ? - Nu prea bine.
Un vis într-un alt vis. Sunt impresionat.
Dar în visul meu, jucaţi după regulile mele.
- Da, însă vezi tu, dle Saito... - Nu suntem în visul tău.
Suntem în visul meu.
- Tâmpitule, cum de-ai greşit cu covorul ? - N-a fost vina mea.
- Tu eşti arhitectul. - Nu ştiam c-o să-şi frece obrazul de el !
Ajunge !
- Tu. Ce naiba a fost asta ? - Ţin totul sub control.
- N-aş vrea să văd cum e când îl pierzi. - Gata, n-avem timp de aşa ceva.
Eu cobor la Kyoto.
De ce ? N-o să verifice fiecare compartiment.
Nu-mi plac trenurile. Ascultaţi-mă.
Fiecare e pe cont propriu.
- Da, alo ? - Bună, tati.
Bună, tată.
Copii... cum sunteţi ? Ce mai faceţi ?
- Bine. - Bine, cred.
- Cine e doar "bine" ? Tu eşti, James ? - Da. Când vii acasă, tată ?
Nu pot, dragă. Nu pot.
- Nu pentru ceva timp, mai ţii minte ? - De ce ?
V-am mai spus, sunt departe de voi pentru că lucrez, bine ?
Bunica spune că n-o să te mai întorci.
Phillipa, tu eşti ? Mi-o dai puţin pe bunica, te rog ?
Dă din cap că "nu".
Atunci să sperăm că se înşeală în privinţa asta.
- Tati ? - Da, James ?
Mami e cu tine ?
James, am mai vorbit despre asta. Mami nu mai e printre noi.
Unde e mami ?
Ajunge, copii. Spuneţi "la revedere".
O să-i dau bunicului nişte cadouri pentru voi, bine ?
Şi să fiţi cuminţi, să fiţi...
- Ne-a venit elicopterul. - Bine.
- Eşti în regulă ? - Da, sunt bine. De ce ?
- Păi, în vis a apărut Mal. - Ei, haide !
Îmi pare rău de faza cu piciorul. Nu se va mai întâmpla.
- E din ce în ce mai rău, nu-i aşa ? - Altceva decât o scuză, n-o să auzi.
- Unde-i Nash ? - N-a apărut încă. Vrei să mai aşteptăm ?
Nu, trebuia să ducem de două ore planurile de expansiune ale lui Saito
la Cobol Engineering. Acum ştiu deja c-am dat greş.
E timpul să ne facem dispăruţi.
- Unde-o să mergi ? - Buenos Aires.
Acolo mă pot da la fund şi chiar să caut o slujbă, după ce se liniştesc lucrurile.
- Tu ? - Mă-ntorc in State.
Transmite-le salutările mele.
Te-a vândut. A venit la mine să se târguiască pentru viaţa lui.
Aşa că îţi ofer ţie satisfacţia.
Eu nu-mi rezolv în felul ăsta problemele.
- Ce-o să-i faci ? - Nimic.
Însă nu pot vorbi în numele celor de la Cobol Engineering.
- Deci, ce vrei de la noi ? - O implantare.
- E posibilă ? - Bineînţeles că nu.
Dacă poţi fura o idee din mintea cuiva, de ce să nu-i poţi introduce una în loc ?
Bun, uite cum îţi bag eu o idee în cap. Îţi spun:
"Nu te gândi la elefanţi". La ce te gândeşti ?
- La elefanţi. - Corect. Dar nu e ideea ta,
pentru că ştii că eu ţi-am dat-o.
Mintea unui implementat va şti întotdeauna care-i sursa ideii.
- Inspiraţia e imposibil de falsificat. - Nu-i adevărat.
- O poţi face ? - Îmi oferi o alternativă ?
Pentru că pot găsi şi eu o metodă să rezolv cu cei de la Cobol.
- Atunci ai deja o alternativă. - Şi aleg să plec, dle.
Spune-le piloţilor unde-ai vrea să mergi.
Dle Cobb !
Ce-ai spune să mergi acasă ? În America ?
- La copiii tăi ? - Nu poţi aranja asta !
- Nimeni nu poate ! - Ca şi implementarea.
Cobb, haide.
Cât de complexă e ideea ?
- Destul de simplă. - Nicio idee nu e simplă,
când vrei s-o inoculezi în mintea altcuiva.
Concurentul meu principal e un bătrân cu o sănătate şubredă.
Fiul său va moşteni în curând conducerea corporaţiei.
Vreau ca el să decidă dezbinarea imperiului ridicat de tatăl său.
- Cobb, n-ar trebui să ne băgăm. - Stai puţin.
Dacă e să fac asta, dacă e s-o pot face, am nevoie de garanţii.
Cum pot şti că poţi rezolva ?
Nu poţi şti.
Dar pot. Deci, îţi asumi riscul de a mă crede pe cuvânt ?
Sau vrei să îmbătrâneşti plin de regrete aşteptându-ţi moartea în singurătate ?
Adu-ţi oameni în echipă, dle Cobb. Şi alege-i cu mai multă înţelepciune.
Ştiu cât de mult îţi doreşti să mergi acasă.
- Dar asta e imposibil de realizat. - Ba se poate.
- Trebuie doar să intri suficient de adânc. - Nu ştii asta.
Am mai făcut-o.
Cui i-ai mai făcut-o ?
De ce mergem la Paris ?
O s-avem nevoie de un alt arhitect.
Nu ţi-a plăcut niciodată să lucrezi la tine în birou.
Nu-i suficient loc pentru a gândi în chichineaţa aia.
E sigur pentru tine să te afli aici ?
Extrădarea din Franţa spre America e un adevărat coşmar birocratic, ştii asta.
Cred c-ar putea găsi o soluţie rapidă în cazul tău.
Ţi-am adus astea să le dai copiilor când o să ai ocazia.
E nevoie de mai mult decât de câteva animale de pluş
pentru a-i convinge pe copii că încă mai au un tată.
Fac ceea ce ştiu să fac. Fac ce-am învăţat de la tine.
Niciodată nu te-am învăţat să furi.
Nu, tu m-ai învăţat să intru în minţile oamenilor.
Dar după ceea ce s-a întâmplat,
n-au mai rămas multe căi legale pentru a-mi folosi talentul.
Ce cauţi aici, Dom ?
Cred c-am descoperit cum pot ajunge acasă.
Trebuie să fac ceva pentru nişte oameni foarte puternici,
despre care cred că mă pot disculpa de toate acuzaţiile pentru totdeauna.
- Dar am nevoie de ajutorul tău. - Ai venit să mi-l corupi pe cel mai bun.
Ştii câte pot oferi. Trebuie să-i laşi pe ei să decidă.
- Bani. - Nu doar bani. Mai ţii minte. E...
e şansa de a construi catedrale, oraşe întregi, lucruri care n-au existat,
care nu ar putea exista în lumea reală.
Deci vrei să las şi pe altcineva să te urmeze în fanteziile tale.
Practic ei nu vor intra în vis. Ei doar vor proiecta nivelurile
şi-i vor instrui pe cei ce vor visa. Doar atât.
Proiectează-le tu însuţi.
Mal n-o să mă lase.
Întoarce-te la realitate, Dom. Te rog.
La realitate ?!
Acei copii, nepoţii tăi, îşi aşteaptă tatăl să se întoarcă acasă.
Asta-i realitatea lor. Iar această ultimă operaţiune mă va duce acasă.
N-aş mai fi fost acum aici dac-aş fi ştiut orice altă cale.
Am nevoie de un arhitect la fel de bun pe cât am fost eu.
Am pe cineva mai bun. Ariadne ?
Fă cunoştinţă cu dl Cobb.
- Încântată de cunoştinţă. - Dacă ai puţin timp,
dl Cobb ar dori să discute cu tine despre o ofertă de lucru.
- Un post de practică ? - Nu chiar.
Am un test pentru tine.
N-o să-mi spui nimic despre oferta de lucru ?
Înainte de a-ţi spune despre ce e vorba, trebuie să ştiu dac-o poţi face.
- De ce ? - Nu e ceva perfect legal.
Ai două minute să desenezi un labirint care să se rezolve într-un minut.
Stop.
Din nou.
Stop.
Va trebui să vii cu ceva mai bun.
Ceva de genul ăsta.
Se spune că folosim doar o mică parte din creier. Asta când suntem treji.
Când dormim, mintea noastră e capabilă de aproape orice.
- Cum ar fi ? - Imaginează-ţi că desenezi o clădire, da ?
În mod conştient tu-i creezi fiecare detaliu.
Dar uneori parcă s-ar crea singură, dacă înţelegi ce vreau să spun.
- Da, de parcă s-ar descoperi singură. - Ca o adevărată inspiraţie, nu-i aşa ?
În vise, mintea noastră face asta întruna.
Noi ne creăm şi ne percepem lumea în acelaşi timp.
Iar mintea noastră face asta atât de bine,
încât noi nici nu ştim că se-ntâmplă aşa ceva.
Iar asta ne permite nouă să intervenim chiar în mijlocul acestui proces.
- Cum ? - Preluând controlul părţii creative.
Aici am nevoie de tine. Tu creezi lumea din vis.
Noi vom aduce subiectul în acel vis,
iar ei îl vor completa cu subconştientul lor.
Cum voi putea strânge suficiente detalii pentru a-i convinge că e ceva real ?
Visele par reale când suntem în ele, nu-i aşa ?
Doar când ne trezim conştientizăm că s-a întâmplat ceva ireal.
Să te întreb ceva. Nu-ţi aduci niciodată aminte de începutul unui vis, nu ?
Întotdeauna apari brusc în mijlocul unor evenimente.
- Da, cred că aşa e. - Deci, cum am ajuns noi aici ?
- Păi tocmai am venit de la... - Gândeşte-te bine, Ariadne.
Cum ai ajuns tu aici ? Unde eşti de fapt acum ?
Visăm ?
Acum eşti de fapt în mijlocul unei sesiuni de creaţie, dormind.
Asta-i prima ta lecţie de visare în comun. Linişteşte-te.
Dacă-i doar un vis, de ce te fereşti de...
Pentru că niciodată nu-i doar un vis, nu ?
Iar durerea de la cioburile de sticlă pe faţă e cumplită.
Când eşti în vis, o simţi ca în realitate.
De-aia a creat armata visul în comun. Era un program de antrenament
pentru ca soldaţii să se poată împuşca şi înjunghia, iar apoi să se trezească.
Iar arhitecţii cum au ajuns să fie implicaţi în aşa ceva ?
Cineva trebuia să le proiecteze visurile, nu ?
Ce-ar fi să mai ai răbdare alte 5 minute, pe lângă cele scurse ?
Cinci minute ?
Stăm aici de vorbă de cel puţin o oră.
În vis, mintea îţi funcţionează mult mai repede,
de-aia timpul pare că se scurge mai lent.
Cinci minute din lumea reală trec în 60 de minute de vis.
De ce nu încerci să vezi ce poţi proiecta în aceste 5 minute ?
Ai planul de bază. Librăria, cafeneaua.
Chiar şi restul detaliilor sunt aici.
- Cine sunt oamenii ăştia ? - Proiecţii ale subconştientului meu.
- Al tău ? - Da.
Ţine minte. Tu eşti cea care visează. Tu ai construit lumea asta.
Eu sunt subiectul. Mintea mea o populează.
Poţi vorbi la propriu cu subconştientul meu.
Asta-i una din metodele folosite pentru extragerea informaţiei de la un subiect.
- Sunt şi alte metode ? - Creând ceva protejat,
cum ar fi un seif într-o bancă sau o închisoare.
Mintea le umple automat cu informaţiile pe care încearcă să le protejeze.
- Înţelegi ? - Apoi pătrunzi cu forţa şi le furi.
Mă rog...
Credeam că spaţiul visului e strict vizual, dar e mai apropiat de ceea ce simţi.
Ce se-ntâmplă când începi să încalci legile fizicii ?
- Impresionant, nu-i aşa ? - Da, este.
De ce se uită toţi la mine ?
Pentru că subconştientul meu simte că altcineva modifică lumea asta.
Cu cât schimbi mai mult lucrurile, cu atât încep proiecţiile
să conveargă mai mult spre tine.
Să conveargă ?
Ele simt natura străină a visătorului.
Atacă aşa cum celulele albe din sânge atacă o infecţie.
- Adică vor începe să ne atace acum ? - Nu.
Doar pe tine.
E fantastic, dar, crede-mă, dacă schimbi în continuare lucrurile aşa...
Doamne ! Ce-ar fi să-i spui subconştientului tău s-o lase mai uşor ?
E subconştientul meu. Ai uitat ? Nu-l pot controla.
Impresionant.
Ştiu podul ăsta. Locul ăsta chiar există în realitate, nu ?
Da, îl trec în fiecare zi, în drum spre facultate.
Niciodată să nu recreezi lucruri din memoria ta.
Întotdeauna să-ţi imaginezi locuri noi.
Dar trebuie să desenezi folosindu-te de lucrurile pe care le ştii, nu-i aşa ?
Foloseşte doar detaliile de acolo. Un felinar, o cabină telefonică.
- Niciodată o zonă completă. - De ce nu ?
Construirea unui vis din amintirile tale
e cel uşor mod de-a pierde discernământul între ce e real şi ce e doar vis.
- Deci asta ţi s-a întâmplat ţie ? - Ascultă-mă !
Asta n-are nicio legatură cu mine, înţelegi ?
Deci de-aia ai nevoie de mine să-ţi construiesc visurile ?
Las-o în pace. Taie-o de-aici.
- Dă-te de aici ! - Cobb !
- Dă-mi drumul ! - Mal !
- Cobb ! - Aici ! Mal !
- Mal ! - Trezeşte-mă !
- Mal, nu ! Nu ! - Trezeşte-mă !...
Mal, nu !
Uită-te la mine. Eşti în siguranţă.
- Eşti în regulă. - De ce nu m-am trezit ?
Pentru că nu trecuseră cele 5 minute
şi nu poţi ieşi dintr-un vis decât dacă mori.
- Are nevoie de un totem. - Ce ?
- Un totem, ceva mic, personal... - Halal subconştient mai ai, Cobb !
- Tipa e de-a dreptul încântătoare. - Deci ai întâlnit-o pe dna Cobb.
- E soţia lui ? - Da. Deci un totem.
Ai nevoie de-un obiect mic, eventual mai greu.
Să-l ai asupra ta mereu, dar nimeni să nu ştie de el.
- Cum ar fi o monedă ? - Nu. Ceva mai personalizat.
Ăsta e un zar măsluit.
Nu te pot lăsa să-l atingi. Şi-ar pierde utilitatea.
Doar eu îi cunosc greutatea exactă şi partea măsluită.
Astfel, când te vei uita la totemul tău,
vei şti cu siguranţă că nu eşti în visul altcuiva.
Nu ştiu dacă nu vezi ce se întâmplă aici sau dacă nu vrei să vezi,
dar Cobb are probleme serioase, pe care încearcă să le ascundă aici.
Iar eu n-o să-mi deschid mintea în faţa unui asemenea om.
Se va întoarce. N-am mai cunoscut pe nimeni care să inveţe aşa repede.
Realitatea nu-i va mai fi suficientă, iar când se va întoarce...
Când se va întoarce, va trebui s-o pui să lucreze la labirinturi.
- Tu unde o să fii ? - Trebuie să-i fac o vizită lui Eames.
Eames ? Nu, e în Mombasa, unde-şi exercită influenţa Cobol.
- E un risc necesar. - Sunt o grămadă de hoţi buni.
Nu avem nevoie doar de-un hoţ. Ne trebuie şi un falsificator.
Le poţi freca una de alta cât vrei, dar n-o să facă pui.
- Nu se ştie niciodată. - Hai să bem ceva.
Tu faci cinste.
- Tot n-ai învăţat să scrii corect. - Du-te dracu'.
Imiţi bine scrisul de mână ?
- Oricare ar fi el. - Bun.
Vă mulţumesc.
Implantare.
Acum, înainte să te oboseşti să-mi spui că e imposibil, să-ţi explic...
Nu, e perfect posibil. Doar că-i a dracu' de greu.
Interesant. Pentru că Arthur îmi tot spune că nu se poate realiza.
Arthur... Mai lucrezi cu demodatul ăla ?
- E bun în meseria lui, nu-i aşa ? - E cel mai bun. N-are pic de imaginaţie.
- Spre deosebire de tine. - Ascultă...
Dacă vrei să faci implantare, ai nevoie de imaginaţie.
Să te întreb ceva. Aţi reuşit vreodată ?
Am încercat. Am implantat ideea, dar n-a prins rădăcini.
- N-aţi implantat-o suficient de profund ? - Nu e vorba doar de profunzime.
Ai nevoie de varianta cea mai simplă a ideii,
pentru ca ea să evolueze natural în mintea subiectului.
E o artă subtilă.
Deci care-i ideea care trebuie implantată ?
Trebuie să-l facem pe moştenitorul unei corporaţii
să destrame imperiul tatălui său.
Asta implică o multitudine de motivaţii politice,
sentimente anti-monopol şi altele.
Dar toate chestiile astea sunt la discreţia prejudecăţii subiectului.
Şi ceea ce trebuie să faci este să începi cu forma cea mai simplă a ideii.
- Şi care anume ? - Relaţia cu tatăl său.
- Ai un chimist ? - Încă nu.
Bine. E un bărbat aici. Yusuf.
Îşi face propriile amestecuri de somnifere.
- De ce nu mă duci la el ? - După ce scapi de cel care te urmăreşte.
- Bărbatul de la bar. - Cobol Engineering.
Recompensa pusă pe capul meu, era pentru viu sau pentru mort ?
Nu-mi aduc aminte. Să vedem dacă începe să tragă.
Distrage-i atenţia. Ne vedem jos la bar în... jumătate de oră ?
- Tot pe aici ? - E ultimul loc la care s-ar gândi.
Bine.
Freddy ! Freddy Simmons. Dumnezeule, tu eşti, nu-i aşa ?
Nu, nu eşti tu.
Acum nu mai visezi, nu ?!
Da !
Aici.
Cafea. O cafea.
O cafea.
Facem o tură, dle Cobb ?
- Ce faci în Mombasa ? - Sunt aici să-mi protejez investiţia.
Deci aşa scapi tu de cineva care te urmăreşte ?
Ăsta-i un altfel de urmăritor.
A spus Cobb că te vei întoarce.
- Am încercat să nu vin, dar... - Dar nimic nu seamănă cu asta.
Este... creaţie pură.
Ne uităm la nişte arhitectură paradoxală ?
Va trebui să stăpâneşti câteva trucuri
dacă vrei să construieşti trei niveluri complete de vis.
- Scuzaţi-mă. - Ce fel de trucuri ?
Într-un vis, poţi "păcăli" arhitectura să ia forme imposibile.
Asta îţi permite să creezi bucle închise, cum sunt la Penrose Steps.
Scara Infinită.
Vezi ?
Paradox. O buclă închisă ca asta, te va ajuta să maschezi limitele unui vis.
Dar cât de mari trebuie să fie aceste niveluri ?
De la mărimea unui etaj al unei clădiri, la un oraş întreg.
Dar trebuie să fie suficient de complicate, cât să nu le vadă proiecţiile subiectului.
- Un labirint. - Exact, un labirint.
- Şi cu cât e mai bun labirintul... - Cu atât mai mult timp avem,
- până să ne poată descoperi proiecţiile ? - Exact.
Subconştientul meu pare a fi destul de amabil.
Ai răbdare, va fi mai rău.
Nimănui nu-i place să simtă pe altcineva controbăindu-i prin minte.
Cobb nu mai poate construi, nu-i aşa ?
Nu ştiu dacă nu mai poate, dar nu mai vrea.
Crede că-i mai sigur dacă nu cunoaşte dinainte planul arhitectural.
- De ce ? - Nu vrea să-mi spună.
Dar cred că-i din cauza lui Mal.
- Fosta lui soţie ? - Nu, nu e fosta.
- Sunt încă împreună ? - Nu, e...
E moartă.
Ce-ai văzut tu acolo e doar proiecţia lui despre ea.
- Cum era ea în viaţa reală ? - Era încântătoare.
- Cauţi un chimist ? - Da.
Pentru a pregăti ingredientele pentru o operaţiune ?
- Şi pentru a merge "pe teren" cu noi. - Eu nu prea ies pe teren, dle Cobb.
Am nevoie de tine acolo pentru a mixa componentele precise pentru nevoile noastre.
- Şi care sunt acestea ? - Profunzimi mari.
Un vis în timpul unui vis ? Două nivele ?
Trei.
Nu-i posibil. E prea instabil să fie atâtea vise, unele într-altele.
E posibil.
- Trebuie adăugat şi un sedativ. - Unul puternic.
- Câţi membri sunt în echipă ? - Cinci.
Şase.
Singura metodă de-a fi sigur că ai rezolvat treaba
e să intru şi eu cu tine.
Nu-i loc pentru turişti într-o asemenea misiune, dle Saito.
De data asta, se pare că este.
Putem începe cu ăsta, zic eu. Îl folosesc în fiecare zi.
- Pentru ce anume ? - O să-ţi arăt.
Poate nu ai dori să vezi aşa ceva.
După tine.
Zece. Doisprezece. Toţi conectaţi, la naiba.
Vin în fiecare zi să împartă acelaşi vis.
Vezi ? E foarte stabil.
- Cât timp visează ? - Trei, patru ore pe zi.
- Iar timpul din vis ? - Cu amestecul ăsta ?
- Cam 40 de ore, în fiecare zi. - De ce fac asta ?
Spune-i, dle Cobb.
După un timp, devine singura metodă prin care mai poţi visa.
Tu mai visezi, dle Cobb ?
- Şi ei vin aici în fiecare zi, să doarmă ? - Nu.
Ei vin pentru a fi treziţi.
Visul a devenit realitatea lor.
Şi cine ar putea să spună că nu-i aşa ?
Să vedem ce poţi face.
Ştii cum să mă găseşti.
Ştii ce ai de făcut.
Tare, nu-i aşa ?
Eşti bine, dle Cobb ?
Da. Totul e în regulă.
Robert Fischer, moştenitorul trustului energetic Fischer Morrow.
Care e de fapt problema ta cu acest domn Fischer ?
Asta nu te priveşte pe tine.
Dle Saito, asta nu e o chestiune tipică de spionaj industrial.
Mi-ai cerut o implantare. Sper că înţelegi implicaţiile acestei cereri.
Din sămânţa pe care o vom semăna în mintea acestui bărbat va încolţi o idee.
Ideea aceasta îl va defini. S-ar putea să-i schimbe...
E posibil să-l schimbe cu totul.
Suntem ultima companie care stă între ei şi monopolul absolut pe piaţa de energie.
Şi noi nu mai putem face faţă deja.
Curând, vor controla furnizarea de energie pe o jumătate de mapamond.
Astfel, vor deveni o nouă super-putere.
Umanitatea are nevoie ca Robert Fischer să se răzgândească.
Aici vom interveni noi.
Cum e relaţia lui Robert Fischer cu tatăl său ?
Se zvoneşte că relaţia e destul de complicată.
Nu putem lucra doar pe baza zvonurilor, nu-i aşa ?
Poţi aranja să îl cunosc pe omul ăsta ?
Browning. Mâna dreaptă a lui Fischer senior.
Naşul lui Fischer junior.
Ar trebui să se poată aranja. Dacă faci rost de nişte referinţe serioase.
Referinţele sunt o parte a specializării mele, dle Saito.
Nu simt c-am ajunge la vreo înţelegere. Să nu-i mai văd.
Dle Browning, Maurice Fischer a evitat întotdeauna sala de judecată.
Să-i şoptim grijile tale direct lui Maurice ?
- Nu-s sigur că e necesar. - Nu, nu, eu cred c-ar trebui.
Cum se simte ? Nu vreau să-l deranjez fără rost, dar...
Robert, ţi-am zis să laşi nenorocita aia... Stai, fă ce ţi-am zis.
- Ia-o şi pune-o... - Nu, liniştiţi-vă, dle Fischer.
Ia-o de-aici ! Niciodată...
Niciodată n-ai făcut ce ţi-am zis.
Las-o.
Poftim.
Trebuie să fie o amintire la care ţine foarte mult.
I-am pus-o lângă pat. Nici măcar n-a observat-o.
Robert...
Trebuie să discutăm despre o împuternicire.
- Ţi-e greu, dar e important să începem... - Nu acum, unchiule Peter.
Au început să se adune vulturii.
Şi cu cât Maurice Fischer e mai bolnav, cu atât mai puternic devine Peter Browning.
Am avut multe oportunităţi să-l observ pe Browning
şi să-i adopt prestanţa fizică, să-i studiez obiceiurile etcetera.
Deci, în primul nivel al visului, pot să-l întruchipez pe Browning
şi să introduc idei la nivelul conştient al minţii lui Fischer.
Apoi, după ce-l ducem cu un nivel mai adânc în subconştient,
propria lui proiecţie a lui Browning ar trebui să fie convingătoare.
- Deci îşi va da singur ideea. - Exact.
Doar în felul ăsta va reuşi implantarea. Trebuie să pară generată de el însuşi.
Eames, sunt impresionat.
Apreciez condenscendenţa ta, ca de obicei, Arthur. Mulţumesc.
Voiai să intri în stare de vis singur sau... ?
Nu, nu, făceam doar nişte experimente.
Nu mi-am dat seama că era cineva aici, aşa că...
- Da, lucram la totemul meu, de fapt. - Dă-mi voie să-l văd.
Văd că ai început să înveţi, nu?
E o soluţie elegantă pentru a ţine pasul cu realitatea.
- A fost ideea ta? - Nu, a fost a lui Mal, de fapt.
Ăsta a fost al ei. Îl învârtea în vis, dar nu se oprea niciodată.
Se învârtea întruna.
Arthur mi-a spus că a murit.
Cum stai cu labirinturile?
Fiecare nivel este legat de partea subconştientului pacientului
pe care încercăm s-o accesăm.
Deci, voi transforma nivelul cel mai de jos într-un spital,
pentru ca Fischer să-şi poată aduce tatăl.
Am o întrebare în legătură cu labirintul ăsta.
Nu, nu-mi arăta caracteristicile. Doar visătorul trebuie să ştie traseul.
De ce e atât de important?
Pentru cazul în care unul dintre noi ar crea propriile proiecţii.
Nu vrem ca ei să cunoască detalii despre labirint.
Adică, pentru cazul în care o creezi pe Mal.
- Nu poţi s-o ţii afară din vis, nu? - Aşa-i.
Nu poţi construi pentru că dacă tu ştii labirintul, atunci şi ea îl ştie.
Ar sabota întreaga operaţiune.
- Cobb, ceilalţi ştiu? - Nu. Nu ştiu.
Trebuie să-i avertizezi, pentru cazul în care se înrăutăţeşte situaţia.
Nimeni n-a spus că se înrăutăţeşte.
Trebuie să mă întorc acasă, doar la asta mă gândesc acum.
De ce nu te poţi întoarce acasă?
Pentru că ei se gândesc c-am omorât-o.
- Mulţumesc. - Pentru ce?
Pentru că nu m-ai întrebat dac-am omorât-o sau nu.
"Voi fărâmiţa imperiul tatălui meu."
Este, evident, o idee pe care chiar Robert ar alege s-o respingă.
De asta trebuie să implantăm ideea adânc în subconştientul lui.
Subconştientul e impulsionat de sentiment, da? Nu de raţiune.
Trebuie să găsim o modalitate de-a traduce informaţia
într-un concept bazat pe sentiment.
Cum transformi o strategie de afaceri într-un sentiment?
Asta vrem să ne dăm seama aici, nu?
Relaţia dintre Robert şi tatăl lui e tensionată, dacă nu mai rău.
Putem să mergem pe asta? Putem să-i sugerăm
că distrugerea companiei tatălui său e ca un "du-te naibii" pe care i l-ar zice.
Nu, deoarece cred că sentimentele pozitive
sunt tot timpul mai puternice decât cele negative.
Cu toţii tânjim după înţelegere, după liniştea sufletului.
Trebuie ca Robert Fischer să aibă o reacţie sentimentală pozitivă în legătură cu ideea.
Atunci, încearcă asta.
"Tatăl meu acceptă faptul că şi eu vreau să clădesc ceva, nu să-i calc pe urme."
- Ar putea să meargă. - Ar putea?
Vom avea nevoie de ceva mai bun decât o simplă posibilitate.
Mulţumesc pentru contribuţie, Arthur.
Iartă-mă c-am vrut să fii mai specific, Eames.
- Mai specific? - În implantări nu trebuie să fii specific.
Când intrăm în mintea lui, va trebui să ne descurcăm cu ce găsim.
În primul nivel, vom dezvolta relaţia dintre el şi tatăl lui.
Să zicem că implantăm: "Nu voi călca pe urmele tatălui meu".
În următorul nivel, îi dăm ideea lui Robert,
"Voi face ceva pe cont propriu".
Apoi, în timp ce ne apropiem de nivelul cel mai de jos, scoatem artileria grea.
- "Tatăl meu nu vrea să fiu ca el". - Exact.
La al treilea nivel, de jos,
visele se vor destrăma la cea mai mică perturbaţie.
Îl vom seda.
Pentru un somn suficient de adânc, astfel încât să creăm trei niveluri în vis,
va trebui să-l combinăm cu un sedativ foarte puternic.
Noapte bună.
Compusul pe care-l vom folosi pentru visarea în comun
creează o legătură foarte puternică între visători,
în timp ce accelerează funcţia creierului, chiar.
Cu alte cuvinte, avem mai mult timp pentru fiecare nivel.
Activitatea creierului în aceste condiţii va fi de 20 de ori mai intensă.
Şi când intri într-un vis în visul respectiv, efectul e compus.
- Sunt trei vise, deci zece ore ori 20... - Scuze, matematica nu e punctul meu forte.
- Cât de mult timp înseamnă asta? - O săptămână pentru primul nivel.
Şase luni pentru al doilea nivel şi al treilea nivel...
Sunt zece ani.
Cine ar vrea să rămână prins într-un vis pentru zece ani?
Depinde cum e visul.
Deci, odată ce-am făcut implantarea, cum mai ieşim?
Şi sper că te gândeşti la ceva mai elegant decât să mă împuşti în cap.
- Un impuls. - Ce-i un impuls?
Ăsta, Ariadne, e un impuls.
Sentimentul acela de cădere pe care-l simţi te trezeşte brusc.
Te scoate din vis.
Vom simţi un impuls dacă suntem sub influenţa unui sedativ atât de puternic?
Asta e partea inteligentă. Am modificat sedativul
astfel încât să lase funcţia urechii interne neatinsă.
În felul acesta, oricât de adânc e somnul, visătorul încă mai poate simţi căderea.
Sau răsturnările.
Şmecheria e că trebuie să sincronizăm un impuls
care poate penetra toate cele trei nivele.
Am putea folosi timpii unei melodii pentru a sincroniza diferite impulsuri.
N-are programată nicio operaţie, nicio consultaţie la dentist, nimic.
Nu trebuia să aibă o operaţie la genunchi?
Nimic. Nimic pentru care l-ar seda, adică. Şi avem nevoie de cel puţin 10 ore.
Un zbor de la Sydney la Los Angeles.
Unul dintre cele mai lungi zboruri. Şi el face zborul la fiecare 2 săptămâni.
Atunci înseamnă că are un avion privat.
Nu şi dacă avionul ar avea nevoie de reparaţii neprevăzute.
- Trebuie să fie Boeing 747. - De ce?
Pentru că într-un Boeing 747, cabina pilotului e sus,
iar clasa întâi e la botul avionului, astfel încât nimeni să nu treacă pe-acolo.
Dar ar trebui să cumperi toate locurile. Şi să mituieşti stewardesa de la clasa I.
Am cumpărat linia aeriană.
Mi s-a părut mai simplu.
Se pare că avem la dispoziţie zece ore.
Ariadne? Te-ai descurcat nemaipomenit, să ştii.
Ştii cum să mă găseşti.
Ştii ce ai de făcut.
Îţi aminteşti când m-ai cerut în căsătorie?
Desigur.
Spuneai c-ai avut un vis.
Am visat că vom fi împreună până la bătrâneţe.
Şi putem fi.
N-ar trebui să fii aici.
Am vrut doar să văd ce fel de "teste" faci de unul singur în fiecare noapte.
- Asta nu te priveşte pe tine. - Mă priveşte întrutotul.
- M-ai rugat să împărtăşim aceleaşi vise. - Nu şi astea. Astea sunt visele mele.
- De ce-ţi faci asta? - Doar aşa pot să mai visez.
- De ce-i atât de important să visezi? - În visele mele, încă suntem împreună.
Astea nu sunt doar nişte vise.
Astea sunt amintiri. Şi ai spus să nu folosim niciodată amintiri.
- Ştiu. - Încerci s-o ţii în viaţă.
- Nu poţi renunţa la ea. - Nu înţelegi.
Astea sunt momente pe care le regret. Sunt amintiri pe care trebuie să le schimb.
Ce regreţi în subconştientul tău?
Ascultă, trebuie să înţelegi doar un singur lucru despre mine.
- Asta e casa ta? - A mea şi a lui Mal, da.
- Ea unde e? - E moartă deja.
Acela e fiul meu, James. Sapă după ceva, probabil un vierme.
Ea e Phillipa.
M-am gândit să-i strig, ca să se întoarcă, să zâmbească şi să pot vedea...
feţele lor frumoase, dar... e totul prea târziu.
Acum ori niciodată, Cobb.
Încep să intru în panică. Îmi dau seama că voi regreta acest moment,
că trebuie să le văd feţele pentru ultima oară.
James! Phillipa! Veniţi în casă!
Dar clipa asta e în trecut.
Şi orice-aş face, nu pot schimba acest moment.
În timp ce mă pregătesc să-i strig, ei fug.
Dacă vreau să le mai văd feţele vreodată, trebuie să mă întorc acasă.
În lumea reală.
- Ce faci aici? - Numele meu e...
Ştiu cine eşti. Ce faci aici?
- Încerc să-nţeleg ce s-a întâmplat. - Cum ai putea înţelege?
Ştii ce înseamnă să fii îndrăgostit?
- Să fii jumătatea cuiva? - Nu.
Să-ţi spun o ghicitoare.
Aşteptaţi un tren. Un tren care vă va duce departe.
Ştiţi unde speraţi să vă ducă trenul, dar nu ştiţi cu siguranţă.
Dar nu vă pasă. De ce nu vă pasă unde vă va duce trenul?
Pentru că vom fi împreună.
- Cum ai putut s-o aduci aici, Dom? - Ce-i locul ăsta?
E un hotel de lux unde obişnuiam să ne petrecem aniversările căsătoriei.
Ce s-a întâmplat aici?
Ai promis! Ai promis că vom fi împreună!
Te rog, vreau să rămâi aici! Doar pentru un moment!
Ai spus că vom fi împreună! Ai spus că vom fi împreună până la bătrâneţe!
Mă voi întoarce după tine. Promit.
Crezi că poţi să creezi o închisoare de amintiri unde s-o ţii, pur şi simplu?
Crezi că închisoarea aia o va reţine?
E timpul. Maurice Fischer tocmai a murit în Sydney.
- Când e înmormântarea? - Joi. În Los Angeles.
Robert va însoţi trupul cel târziu marţi. Ar trebui să ne mişcăm.
Bine.
- Cobb, vin cu tine. - I-am promis lui Miles, nu.
Echipa are nevoie de cineva care înţelege cu ce te lupţi.
Şi nu trebuie să fiu eu acel cineva,
dar, atunci trebuie să-i arăţi lui Arthur ce am văzut.
Faceţi rost de încă un loc în avion.
Dacă urc în avion şi nu vei respecta înţelegerea noastră,
după ce aterizăm, intru la puşcărie pentru tot restul vieţii mele.
Termină ce ai de făcut pe drum. Iar eu voi da un telefon din avion,
şi nu vei avea probleme la trecerea de Birourile de Imigrări.
- Da, este. - Mulţumesc.
Da.
- Al treilea loc pe dreapta. - Mulţumesc.
- Pardon. - Da, pardon, greşeala mea.
Bun venit la bord, dle. Pot să vă iau paltonul? Mulţumesc.
PUNEŢI-VĂ CENTURILE FUMATUL INTERZIS
Scuză-mă, ăsta e al tău cumva? Cred că ţi-a căzut.
- Domnilor, doriţi o băutură? - Apă, vă rog.
La fel, vă rog.
Mulţumesc.
Ştii, n-am putut să nu observ, dar nu cumva eşti vreo rudă
de-a faimosului Maurice Fischer?
- Ba da, era... tatăl meu. - Era o persoană remarcabilă.
- Condoleanţe. - Dle.
- Poftim. - Mulţumesc.
În cinstea tatălui tău. Odihnească-se în pace, nu?
Nu puteai şi tu să urinezi înainte să intri în stare de vis?
Scuze.
Ai băut cam multă şampanie gratuită înainte de a decola, nu, Yusuf?
Al dracu' de amuzant.
Măcar ştim că Robert va căuta un taxi pe vremea asta.
- Dobitocule! Omule, de ce nu-ncerci... - Pleacă.
Doar pune-l să sune... Trebuie să-nchid. Bine, taxi! Mulţumesc.
Bine, intersecţia străzii 3 cu Market. Rapid.
- Ce faci? - Mă scuzaţi, credeam că era liber.
- Nu e. - Poate că îl putem împărţi.
Da, sau mai degrabă nu. Puteţi să trageţi pe dreapta şi să-l...
Nemaipomenit.
Hai!
Sunt 500 de dolari în el, iar portofelul valorează mai mult de-atât,
aşa că m-aţi putea lăsa cel puţin la destinaţie.
Mi-e teamă că nu se...
- Protejaţi-l! - Capul la cutie! Capul la cutie, acum!
Ce naiba se petrece?
Asta nu făcea parte din plan.
Cobb? Cobb?!
Împuşcă-l!
- Eşti bine? - Da, sunt bine. Sunt bine.
Fischer e în regulă, doar dacă nu-i vine rău de maşină.
Saito?
Duceţi-l pe Fischer în camera din spate, acum!
- Duceţi-l în camera din spate. Mişcaţi! - Ce naiba s-a întâmplat?
- A fost împuşcat? E pe moarte? - Nu ştiu.
Dumnezeule.
- Voi unde eraţi? Ce vi s-a-ntâmplat? - Am fost blocaţi de un tren de marfă.
De ce ai pune un tren să treacă în mijlocul unei intersecţii centrale?
- N-am făcut-o. - Atunci de unde a venit?
Hai să te-ntreb ceva! De ce-am picat în ambuscadă?
Tipii ăia nu erau nişte proiecţii normale! Au fost antrenaţi, pentru Dumnezeu!
- Ai dreptate. - Cum de e antrenat?
Fischer a pus un extractor să-i înveţe subconştientul să se apere, aşa că,
subconştientul lui e antrenat să combată inamici.
Ar fi trebuit să apară în cercetările mele, îmi pare rău.
- Şi, de ce naiba nu s-a întâmplat asta? - Calmează-te.
Nu-mi spune mie să mă calmez. Asta era treaba ta, la naiba!
Era datoria ta! Trebuia să-i verifici amănunţit dosarul lui Fischer!
Nu suntem pregătiţi pentru genul ăsta de violenţă!
Am mai avut de-a face şi înainte cu apărarea subconştientului!
Vom fi puţin mai grijulii şi vom fi în regulă!
Asta nu făcea parte din plan! Moare, pentru numele lui Dumnezeu!
- Bine, să-i curmăm suferinţa. - Nu, nu! Nu face asta!
Care-i problema, Cobb?
- Nu face asta. - E în agonie. Vreau să-l trezesc.
- Nu. Nu-l va trezi. - Cum adică, nu-l va trezi?
- Nu-l va trezi. - Când murim în vis, ne trezim.
Nu şi în visul acesta. Suntem mult prea sedaţi pentru a ne trezi în felul ăsta.
- Bine. Şi, ce se întâmplă dacă murim? - Intrăm în neant.
- Vorbeşti serios? - Neant?
- Într-un spaţiu nedefinit al visului. - Şi ce naiba e acolo?
Subconştientul brut, infinit. Nu se află nimic acolo,
în afară de ce o fi fost lăsat în urmă de cineva care visează în comun
şi care a mai fost prins acolo. Iar în cazul nostru, tu eşti acela.
Cât timp am putea fi blocaţi acolo?
Nu se poate să scapi până ce n-a mai trecut efectul sedativelor.
- Cât timp, Yusuf? - Decenii. Poate o eternitate. Nu ştiu.
- Întreabă-l pe cel care a fost acolo. - Să-l ducem sus. Hai, să mergem.
Nemaipomenit. Mulţumesc.
Deci, acum suntem prinşi în mintea lui Fischer, luptându-ne cu armata lui privată.
Şi, dacă suntem omorâţi, vom fi pierduţi în neant
până ce creierii noştri se fac omletă, nu?
Are cineva o trusă de prim-ajutor?
Deci, ştiai care sunt riscurile, şi nu ne-ai spus?
Nu trebuiau să existe riscuri. Nu ştiam că ne vom lupta c-o echipă de securitate.
- N-aveai niciun drept să ne implici. - Era singura cale de a coborî trei nivele.
- Iar tu. Ştiai asta şi-ai fost de acord? - Am avut încredere în el.
Ai avut încredere-n el? Când ţi-a promis jumătate din profit?
Nu. Ci tot profitul lui. Oricum, a spus c-a mai făcut asta înainte.
A mai făcut-o. Cu cine, cu Mal? Când a ieşit totul de minune?
N-are nicio legătură cu asta. Am făcut ce trebuia ca să mă întorc la copiii mei.
Deci, ne-ai condus într-o zonă de război fără nicio cale de ieşire.
Există o cale de ieşire. Continuăm să ne facem treaba cât mai rapid,
şi vom ieşi folosind impulsul, la fel ca-nainte.
Las-o baltă. Dacă intrăm mai în adânc, nu facem decât să ne micşorăm şansele.
Eu voi rămâne în acest nivel al subconştientului, băieţi.
Protectorii lui Fischer înconjoară acest loc chiar în timp ce vorbim.
Zece ore de zbor înseamnă o săptămână în nivelul ăsta.
Asta înseamnă că toţi vom fi omorâţi. Vă garantez asta.
N-avem altă variantă decât să înaintăm şi s-o facem cât mai repede cu putinţă.
În adânc e singura cale de a răzbi.
Pregătiţi-vă. Tu, haide. Să-l scuturăm puţin.
Sunt asigurat cu până la 10 milioane de dolari în caz de răpire.
- Ar trebui să fie foarte simplu. - Gura! N-o să fie.
În biroul tatălui tău, sub rafturile cu cărţi, se află seiful lui personal.
- Avem nevoie de combinaţie. - Nu cunosc niciun seif.
Asta nu-nseamnă că nu ştii combinaţia.
- Spune-ne care e. - Nu ştiu.
Ştim asta de la o sursă de încredere, să ştii.
Da? Care sursă?
Ăsta costă 500 de dolari?
- Ce-i înăuntru? - Bani, carduri, acte. Şi asta.
- E folositoare? - S-ar putea.
- E rândul tău. Ai timp o oră. - O oră?
Trebuia să am la dispoziţie o noapte ca să scot informaţia asta.
Şi Saito trebuia să nu fie împuşcat în piept.
Ai o oră la dispoziţie, du-te şi fă rost de ceva folositor, te rog.
- Ce-i asta? - Sursa de încredere.
Unchiul Peter?
Opriţi-vă.
- Fă-i să se oprească. - Combinaţia.
- N-o ştiu. - De ce spune Browning c-o ai?
Nu ştiu. Lasă-mă să vorbesc cu el şi voi afla.
Ai timp o oră. Începe să vorbeşti.
Eşti bine?
Eşti nevătămat?
Nemernicii ăştia m-au torturat timp de două zile.
Au o persoană care are acces la biroul tatălui tău
şi încearcă să-i deschidă seiful.
- Da. - Credeau că ştiu combinaţia, dar n-o ştiu.
- Da, păi, nici eu n-o ştiu, aşa că... - Cum?
Maurice mi-a spus că atunci când va fi mort, numai tu vei putea să-l deschizi.
Nu, nu mi-a dat niciodată vreo combinaţie.
Poate că ţi-a dat. Adică, poate că nu ţi-ai dat seama că era o combinaţie.
- Atunci, care e? - Nu ştiu.
Vreo combinaţie semnificativă de numere
bazată pe experienţele pe care le-ai avut cu Maurice.
Nu prea am avut multe experienţe semnificative împreună.
Poate ţi-a spus după ce-a murit mama ta.
După ce a murit mama mea, ştii ce mi-a spus?
- "Robert, nu mai e nimic de zis". - Nu era un om sentimental.
Aveam 11 ani, unchiule Peter.
- Cum se simte? - Are dureri mari.
Când ajungem în nivele mai adânci, durerea nu va fi atât de puternică.
- Şi dacă moare? - Adică, în cel mai rău caz?
Când se va trezi, va avea minţile complet pierdute.
- Cobb, tot îmi voi respecta înţelegerea. - Apreciez asta, Saito.
Dar, când te vei trezi, nici n-o să-ţi mai aminteşti c-am avut o înţelegere.
Neantul va deveni realitatea ta.
Vei fi pierdut acolo pentru atâta timp încât vei deveni un bătrân.
- Voi fi plin de regrete? - Şi-ţi vei aştepta moartea în singurătate.
Nu. Mă voi întoarce. Şi vom fi din nou oameni tineri împreună.
Respiră.
Tipii ăştia ne vor omorî dacă nu le dăm combinaţia.
- Vor doar răscumpărarea. - I-am auzit!
O să ne-ncuie în duba aia, şi dup-aia o vor arunca în râu.
- Bine. Ce-i în seif? - Ceva pentru tine.
Maurice spunea tot timpul că era cel mai de preţ dar al lui pentru tine.
Un testament.
Testamentul lui Maurice e la firma Port and Dunn.
E unul dintre ele. Acesta l-ar înlocui pe celălalt dacă tu doreşti.
Asta înseamnă să desparţi compania Fischer Morrow.
Ar însemna sfârşitul întregului imperiu aşa cum îl ştim acum.
Să-mi distrug întreaga moştenire.
De ce ar sugera un astfel de lucru?
Nu ştiu.
Te-a iubit, Robert.
- În felul lui. - În felul lui?
Înainte să moară, m-a chemat la patul lui de moarte.
De-abia mai putea vorbi.
Dar s-a chinuit să-mi spună un ultim lucru.
M-a tras aproape de el. Am putut desluşi doar... un singur cuvânt.
"Dezamăgit".
Când ai fost în neant?
Poate c-ai convins restul echipei să continuie misiunea asta,
- dar nu ştiu adevărul. - Adevărul? Care adevăr?
Faptul că, în orice minut, ai putea crea un tren de marfă care să treacă prin zid.
Faptul că Mal apare dintr-o dată din subconştientul tău.
Şi, faptul că, mergând mai adânc în subconştientul lui Fischer,
mergem mai adânc şi în al tău.
Şi... nu sunt sigură că ne va plăcea ce-o să găsim acolo.
Lucram împreună. Exploram ideea unui vis într-un alt vis.
Eu tot forţam lucrurile. Voiam să merg din ce in ce mai adânc. Voiam să înaintez.
N-am înţeles faptul că orele ar putea însemna ani în subconştient,
faptul că puteam fi prinşi atât de adânc încât,
atunci când ajungeam la capătul subconştientului nostru,
nu mai puteam discerne ce era real şi ce nu.
Am creat, am construit o lume numai a noastră.
Am făcut asta ani întregi. Ne-am construit propria lume.
- Cât timp ai rămas acolo? - În jur de 50 de ani.
Doamne.
Cum ai putut suporta?
La-nceput n-a fost atât de rău, ne simţeam ca nişte zei.
Problema era faptul că ştiam că nimic nu era real.
În cele din urmă, a devenit imposibil să trăiesc în felul ăla.
Iar Mal?
A încuiat ceva adânc în subconştientul ei.
Un adevăr pe care-l ştia odată, dar pe care a ales să-l uite.
Neantul a devenit realitatea ei.
Ce s-a-ntâmplat când te-ai trezit?
Să ne trezim din asta, după după ce-am stat ani, decenii,
ca să devenim suflete îmbătrânite puse înapoi în corpuri tinere, pur şi simplu?
Ştiam că ceva nu era în regulă cu ea. Numai că nu voia să recunoască.
În cele din urmă, mi-a spus adevărul. Era obsedată de o idee.
O singură idee foarte simplă care a schimbat totul.
Ideea că lumea noastră nu era reală.
Ideea că trebuia să se trezească pentru a reveni la realitate,
că... pentru a ne întoarce acasă... trebuia să ne omorâm.
- Dar copiii voştri? - Credea că erau proiecţii,
că adevăraţii noştri copii ne aşteptau undeva în lumea reală.
- Da, Cobb! Sunt mama lor! - Calmează-te.
Crezi că nu pot să-mi dau seama care sunt copiii mei adevăraţi?
Dacă ăsta e visul meu, de ce nu pot controla situaţia?
Pentru că nu ştii că visezi!
Era sigură că nu puteam face nimic ca s-o conving, oricât de mult o imploram,
oricât de mult discutam cu ea.
Voia s-o facă, dar nu putea s-o facă singură.
M-a iubit prea mult, aşa că a făcut un plan de aniversarea noastră.
- Scumpo, ce faci? - Alătură-mi-te.
Vino înapoi înăuntru. Bine? Vino înăuntru, hai.
- Nu. Voi sări, iar tu o să vii cu mine. - Nu, n-o să vin. Acum ascultă-mă.
Dacă sari, nu te vei mai trezi, îţi aminteşti? Vei muri.
Acum vino-napoi înăuntru. Hai. Vino înăuntru ca să putem discuta.
Am discutat destul.
- Mal. - Vino pe margine sau voi sări chiar acum.
Bine.
O să discutăm despre asta. Bine?
- Îţi cer să ai încredere deplină în mine. - Nu, scumpo.
Nu, nu pot... Ştii că nu pot face asta.
Stai o secundă, şi gândeşte-te la copiii noştri.
Gândeşte-te la James. Gândeşte-te la Phillipa acum.
Dacă mor fără tine, copiii tot vor fi luaţi.
Ce-nseamnă asta?
Am depus o scrisoare împreună cu avocatul nostru,
explicând că mi-e teamă pentru siguranţa mea.
Că m-ai ameninţat cu moartea.
- Ce? De ce ai făcut asta? - Te iubesc, Dom.
De ce mi-ai face aşa ceva?
Te-am scutit de vina de a alege să-i părăseşti.
Mergem acasă la copiii noştri adevăraţi.
Nu, Mal, ascultă-mă, bine? Mal, vrei să te uiţi la mine, te rog?
- Aşteptaţi un tren. - Mal, la naiba, nu face asta!
Un tren care vă va duce departe.
- James şi Phillipa ne aşteaptă! - Ştiţi unde speraţi să vă ducă trenul.
- Ne aşteaptă! - Dar nu puteţi şti cu siguranţă.
- Mal, uită-te la mine! - Dar nu contează.
- Mal, pentru numele lui Dumnezeu! - Pentru că veţi fi împreună.
Mal, ascultă-mă! Scumpo! Uită-te la mine! Mal, nu! Dumnezeule!
A fost declarată sănătoasă de către trei psihiatrii diferiţi.
Ceea ce a făcut să-mi fie imposibil să încerc să explic natura nebuniei sale.
Aşa că am fugit.
Acum ori niciodată, Cobb.
James! Phillipa! Veniţi în casă! Haideţi!
Bine, să mergem.
Mi-am lăsat copiii în urmă şi de-atunci încerc să-mi găsesc o cale de întoarcere.
Vina ta o defineşte. Asta-i dă putere asupra ta.
Dar nu eşti responsabil pentru ideea care a distrus-o.
Şi dacă vom reuşi implantarea asta,
v a trebui să te ierţi şi va trebui s-o înfrunţi.
Dar nu trebuie să faci asta singur.
- Nu, nu, n-o să... - Fac asta pentru binele celorlalţi.
Pentru că n-au nicio idee despre riscul pe care şi l-au asumat venind aici cu tine.
Trebuie să ne mişcăm.
- Timpul a expirat. - Bine. Nu ştiu nicio combinaţie.
- Nu una din minte, în orice caz. - Atunci ce zici de una din instinct?
Am pe cineva care se află în biroul tatălui tău chiar acum
pregătit să introducă combinaţia.
Spune-mi primele şase numere care-ţi vin în minte chiar acum.
- Habar n-am. - Chiar acum!
- Am spus acum! Acum! - 5, 2, 8, 4, 9, 1.
Va trebui să te străduieşti puţin mai mult de-atât.
Bine. Acoperiţi-i pe cap. O să mergem la o plimbare.
Valorăm mai mult în viaţă pentru tine. M-ai auzit?
Ce-ai aflat?
Relaţia băiatului ăluia cu tatăl lui e chiar mai rea decât ne-am imaginat.
Şi cum ne-ajută asta?
Cu cât sunt mai mari problemele, cu atât mai eliberator va fi gestul.
Cum îi vom putea împăca dacă sunt atât de înstrăinaţi?
- Păi, la asta lucrez, nu? - Lucrează mai rapid.
Imaginile se apropie rapid.
Trebuie să mergem mai adânc înainte să fim complet înconjuraţi.
Rahat.
La dracu'.
Nu trebuie să ne fie teamă să visăm ceva "măreţ", dragule.
Acum, trebuie să îndreptăm duşmănia faţă de tatăl său asupra naşului său.
O să-i distrugi singura relaţie pozitivă?
Nu, îi îmbunătăţim relaţia cu tatăl lui în timp ce-l demascăm pe naşul lui.
Ar trebui să-i cerem mai mulţi bani lui Fischer decât lui Saito pentru misiune.
Cum rămâne cu protectorii lui Fischer? O să fie tot mai greu cu fiecare nivel.
- Cred că o să-l angajăm pe dl Charles. - Nu.
- Cine-i dl Charles? - E o idee proastă.
Imediat ce intrăm în hotelul ăla şi ne apropiem de Fischer,
oamenii lui ne vor asalta. Folosim mişcarea cu dl Charles la fel ca-n misiunea Stein.
- Deci, să-nţeleg c-aţi mai făcut-o? - Da, şi n-a funcţionat.
Subiectul şi-a dat seama că visa, iar subconştientul lui ne-a făcut praf.
Excelent. Dar aţi învăţat de-atunci, nu?
- Trebuie ca cineva să-i distragă atenţia. - Nicio problemă.
Ce zici de doamna aceea frumoasă pe care am folosit-o data trecută?
- Ascultă-mă. Să conduci atent, da? - Da.
În următorul nivel totul va fi instabil ca naiba.
Să nu sari prea repede. Avem doar o şansă cu impulsul ăla. Trebuie să reuşim.
Dau drumul la muzică să ştiţi când e gata. Restul depinde de voi.
- Sunteţi pregătiţi? - Suntem pregătiţi!
Vise plăcute.
Te plictisesc?
Îţi ziceam povestea mea. Cred că nu era pe placul tău.
Am multe lucruri în minte.
Am avut rezervări?
Uite-l pe dl Charles.
Bine, ar fi nemaipomenit.
Dl Fischer, aşa-i?
E o plăcere să vă revăd, Rod Green de la compania de marketing.
- Iar dv. sunteţi...? - Pe picior de plecare.
În caz că te plictiseşti.
Cred că ţi-a dat papucii.
Asta, dacă nu cumva chiar are număr special de doar şase cifre.
528-491
Ciudat mod de a-ţi face un prieten, furându-i portmoneul în felul ăsta.
- Fir-ar. Numai portmoneul valora... - Cam 500 de dolari, nu?
Ascultă, nu-ţi face griji. Oamenii mei se ocupă de asta chiar în timp ce vorbim.
Cine sau ce e dl Charles?
E o rocadă făcută pentru a-l întoarce pe Fischer împotriva propriului subconştient.
- Şi de ce nu eşti de acord? - Pentru că trebuie să-i spui ţintei
că visează ceea ce înseamnă să atragem multă atenţie asupra noastră.
N-a spus Cobb să nu facem niciodată aşa ceva?
Deci, acum ai observat cât timp îşi petrece Cobb
făcând lucruri pe care spune să nu le faci niciodată.
Dle Saito, pot vorbi puţin cu dv.?
- Îmi pare rău, dar... - Stai. Aşteaptă!
- Mi se pare că eşti puţin mai "vioi". - Foarte amuzant, dle Eames.
Există turbulenţe în avion?
Nu, e mult mai aproape. Aşa conduce Yusuf.
- Scuze. Cine spuneai că eşti? - Rod Green de la compania de marketing.
Dar nu e deloc adevărat, nu?
Numele meu e dl Charles. Vă amintiţi de mine, nu?
Sunt şeful dv. de securitate aici.
Tu coboară la un alt etaj şi continuă să mergi.
Scapă de portmoneu. Oamenii lui Fischer îl vor căuta.
- Bine. - Trebuie să-i facem rost lui Cobb de timp.
Securitate?
- Lucrezi pentru hotel? - Nu, nu.
Sunt specializat într-un fel foarte specific de securitate.
Securitatea subconştientului.
Vorbeşti despre vise? Vorbeşti cumva despre extracţie?
Sunt aici să vă protejez. Dv...
Ai făcut o alegere bună. Deci, ce planuri ai...
Dle Fischer, sunt aici pentru a vă proteja
în caz că cineva încearcă să vă acceseze mintea prin intermediul viselor dv.
Nu sunteţi în siguranţă aici. Vin după dv.
Ciudată vreme, nu?
Simţiţi asta?
Ce se-ntâmplă?
Cobb îi distrage atenţia lui Fischer asupra ciudăţeniei visului,
ceea ce îi pune subconştientul să caute visătorul.
Adică pe mine. Rapid, sărută-mă.
- Încă se mai uită la noi. - Da, merita o încercare.
Probabil c-ar trebui s-o ştergem de-aici.
Simţiţi asta? Aţi fost antrenat pentru o situaţie ca asta, dle Fischer.
Fiţi atent cât de ciudată e vremea, schimbările gravitaţionale.
Nimic nu e real. Sunteţi într-un vis.
Acum, cea mai uşoară cale de a vă testa
este să încercaţi să vă amintiţi cum aţi ajuns în hotelul ăsta. Puteţi face asta?
Da, eu, eu...
Nu, respiraţi adânc. Amintiţi-vă pregătirea.
Acceptaţi faptul că sunteţi într-un vis, şi că eu mă aflu aici ca să vă protejez.
Haideţi.
- Nu eşti real? - Nu, nu.
Sunt o proiecţie a subconştientului dv.
Am fost trimis aici în caz că extractorii au încercat să vă bage într-un vis.
Şi cred că asta se petrece chiar acum, dle Fischer.
Da. Bine. Bine.
- Poţi să mă scoţi de-aici? - Imediat. Urmaţi-mă.
Bine.
Nu, durează doar zece minute. Dacă doriţi, îl pot chema pentru dv.
- Recepţia, cu ce vă pot ajuta? - Ar fi nemaipomenit.
Stai puţin.
Dumnezeule! Ce faci?
Oamenii ăştia au fost trimişi aici pentru a vă răpi, bine?
Dacă vreţi ajutorul meu, trebuie să rămâneţi calm.
Am nevoie de cooperarea dv., dle Fischer.
Dacă acesta e un vis, ar trebui doar să mă omor pentru a mă trezi, nu?
N-aş face asta în locul dv., dle Fischer.
Cred că v-au sedat şi dacă vă împuşcaţi, s-ar putea să nu vă mai treziţi.
S-ar putea să intraţi într-o stare de vis mai profundă, ştiţi despre ce vorbesc.
Vă amintiţi pregătirea.
Vă amintiţi ce v-am spus. Daţi-mi arma.
Camera asta ar trebui să fie direct sub camera 528?
Da.
Gândiţi-vă, dle Fischer, gândiţi-vă. Ce vă amintiţi înainte de visul ăsta?
Erau, erau multe focuri de armă. Era... ploaie.
Unchiul Peter. Dumnezeule, am fost răpiţi.
Unde vă ţin?
- Ne-au băgat în spatele unei dube. - Asta explică schimbările gravitaţionale.
Sunteţi în spatele unei dube chiar acum. Mai spuneţi.
Avea legătură cu un seif?
Dumnezeule, de ce aşa de greu să-mi amintesc?
E ca şi cum ai încerca să-ţi aminteşti un vis după ce te-ai trezit.
Ascultaţi-mă, e nevoie de ani de antrenament.
Dv. şi Browning aţi fost băgaţi în visul ăsta,
pentru că încearcă să vă fure ceva din minte.
Trebuie să vă concentraţi şi să încercaţi să vă amintiţi ce e.
Ce e, dle Fischer ? Gândiţi-vă !
O combinaţie.
Mi-au cerut să le spun primul număr care-mi trece prin cap.
Încearcă să extragă un număr din subconştientul dv.
Poate reprezenta orice. Suntem într-un hotel acum.
Ar trebui să vedem camerele de hotel. Care era numărul, dle Fischer ?
Încercaţi să vă amintiţi. E foarte important.
Cinci.
Cinci, doi... Era cu ceva... Era un număr lung.
E destul de bine. Putem începe de aici.
- Etajul cinci. - Da.
- Foloseşti un ceas ? - Nu, trebuie să detonez când cred eu.
În timp ce veţi dormi cu toţii în 528, eu o să aştept impulsul lui Yusuf.
- Cum o să ştii ? - Muzica lui mă avertizează.
Apoi, când duba va lovi balustrada podului, vom simţi cu siguranţă.
Deci vom obţine un impuls drăguţ, sincronizat.
Dacă e prea devreme, nu vom putea ieşi.
Dacă e prea târziu, nu vom putea să intrăm.
De ce nu ?
Pentru că duba va fi în cădere liberă. Nu poţi intra fără gravitaţie.
Sigur.
Sunt cu mine. Mai departe.
- Dle Charles. - Ştiţi ce-i asta, dle Fischer ?
- Da, aşa cred. - Au încercat să vă inducă starea de vis.
- Sunt deja în stare de vis. - Să vă introducă din nou.
Ce vrei să spui ? Un vis în vis ?
Bună. Văd că te-ai schimbat.
Poftim ?
Scuzaţi-mă. V-am confundat cu un prieten.
Un tip foarte bine, sunt sigur.
Nu. E proiecţia lui Browning făcută de Fischer.
Să-l urmărim, să vedem cum se comportă.
- De ce ? - Pentru că în funcţie de cum se comportă
vom şti dacă Fischer îi suspectează motivele, aşa cum vrem noi s-o facă.
- Unchiule Peter ? - Spuneai că aţi fost răpiţi împreună ?
Nu chiar. Ei îl aveau pe el deja. Îl torturau.
Şi i-aţi văzut torturându-l ?
- Răpitorii lucrează pentru tine ? - Robert...
Ai încercat să deschizi seiful ăla ? Să iei testamentul alternativ ?
Fischer Morrow a fost toată viaţa mea. Nu te pot lăsa s-o distrugi.
N-o să renunţ la moştenire. De ce aş face-o ?
Nu puteam să te las să te aprinzi la ultima bătaie de joc a tatălui tău.
- Ce bătaie de joc ? - Testamentul, Robert, acel testament.
E ultima lui insultă.
O provocare prin care să te facă să construieşti ceva de unul singur,
spunându-ţi că nu eşti demn de realizările sale.
Era dezamăgit, nu ?
Îmi pare rău.
Dar... greşea.
Poţi ridica o companie mai bună decât a făcut-o el vreodată.
Dle Fischer ? Minte !
- De unde ştii ? - Credeţi-mă, cu asta mă ocup.
Ascunde ceva şi trebuie să aflăm ce anume.
Vreau să-i faceţi acelaşi lucru pe care vrea să vi-l facă el.
Vom intra în subconştientul lui şi vom afla ce nu vrea să ştiţi.
Bine.
- E sedat. - Numai puţin.
În subconştientul cui intrăm, mai exact ?
În cel al lui Fischer.
Dar i-am spus că e vorba de Browning, ca să fie de partea noastră.
Ne va ajuta să pătrundem în propriul lui subconştient.
Exact.
Cei cu protecţia o să te vâneze cu sălbăticie.
Şi o să-i fac să meargă pe o pistă greşită.
- Numai să te întorci înainte de impuls. - Culcă-te, dle Eames.
E-n regulă ?
- Eşti gata ? - Da... Sunt bine, sunt pregătit.
Cobb ? Ce se întâmplă ?
Să sperăm că adevărul pe care vrem să-l afle Fischer.
Voiam să spun, ce se întâmplă cu tine ?
Ai văzut asta ?
Eames, ăsta e visul tău.
Vreau să-ţi îndepărtezi oamenii de securitate din complex. Ai înţeles ?
- Şi cine-l va ghida pe Fischer înăuntru ? - Eu, nu.
Dacă ştiu traseul, totul ar putea fi compromis.
- Eu am proiectat locul. - Nu, tu rămâi cu mine.
Pot s-o fac eu.
Bine. Îl pui la curent în drum spre complex.
- Fischer, tu mergi cu el. - Bine.
- Dar tu ? - Ţine radioul pornit. Voi asculta totul.
Fereastra de la etajul ăla de sus e suficient de mare pentru mine
ca să vă pot acoperi din turnul ăla de la sud. Îl vezi ?
- Da. Tu nu vii înăuntru ? - Ca să pot afla adevărul despre tatăl tău
va trebui să pătrunzi în mintea lui Browning de unul singur.
Hai, Fischer!
Porniţi alarma ! Hai, hai, hai !
Mişcaţi-vă !
Hai !
Fir-ar !
Sper că eşti gata.
Nu, e prea repede.
Cobb, auzi ?
Am auzit-o prima dată acum 20 de minute.
Crezusem că era vântul.
Da, am auzit. E muzică.
- Atunci, ce facem ? - Ne grăbim.
Yusuf mai are 10 secunde până sare.
Ceea ce înseamnă că Arthur mai are trei minute.
- Hei ! - El e !
- Adică nouă ne mai rămâne cât ? - 60 de minute.
- Pot face traseul în mai puţin de o oră ? - Au de coborât şi pe terasa intermediară.
Atunci au nevoie de un alt traseu. Un traseu mai pe de-a dreptul.
E proiectat sub formă de labirint.
Trebuie să fie un traseu de acces care s-o ia pe de-a dreptul, nu ?
Eames ?
- Eames a adăugat chestii suplimentare ? - Nu cred că ar trebui să-ţi spun.
- Dacă află Mal... - Nu avem timp pentru aşa ceva.
A adăugat ceva ?
A adăugat un sistem de conducte de aer care poate trece prin labirint.
Bine, explică-le lor.
- Saito ? - Spune.
Paradox.
- Ce-a fost asta ? - Impulsul.
- Cobb, l-am ratat ? - Da, l-am ratat.
Frate ! Nu putea să fi visat cineva naibii o plajă ?
Ce naiba facem acum ?
Ne terminăm treaba înainte de următorul impuls.
- Care "următorul impuls" ? - Când izbeşte duba apa.
Dacă doriţi să efectuaţi un apel, închideţi şi încercaţi din nou.
Dacă aveţi nevoie de asistenţă...
Cum să te arunc fără gravitate ?
Arthur are câteva minute, iar noi avem în jur de 20.
Eşti în regulă ?
Fugiţi ! Întoarceţi-vă ! Spre bază !
Hai, hai, hai !
Ceva nu-i în regulă. Se îndreaptă spre tine de parcă ar şti ceva.
Încearcă să-i mai reţii, da ? Haide !
Am plecat.
Bun. Aceasta e antecamera din afara camerei impenetrabile.
- Camera are vreo fereastră ? - N-ar mai fi impenetrabilă dacă ar avea.
Să sperăm că o să-i placă lui Fischer ce-o să găsească acolo.
Proiecţiile alea sunt parte din subconştientul lui ?
Da.
- Şi distrugi părţile alea din mintea lui ? - Nu, sunt doar proiecţii.
- Am ajuns. - Poţi începe, dar grăbeşte-te.
O armată întreagă se îndreaptă spre tine.
Am intrat.
- Mai e cineva înăuntru. - Fischer, e o capcană. Ieşi !
Hai, puţin mai jos.
- Cobb. Nu, nu e reală ! - De unde ştii ?
E doar o proiecţie. Fischer... Fischer e real !
Bună.
Eames ! Eames, du-te în antecameră, acum !
- Ce s-a întâmplat ? - Mal l-a ucis pe Fischer.
N-am putut s-o împuşc.
N-are niciun sens să încerci să-l resuscitezi.
Mintea lui e deja prinsă în neant. S-a terminat totul.
Deci asta e ? Am eşuat ?
S-a terminat. Îmi pare rău.
Nu eu sunt cel care nu se va întoarce la familia lui, nu ?
Păcat, chiar voiam să ştiu ce se întâmplase acolo.
- Eram sigur că reuşim. - Să montăm încărcăturile.
Nu, încă mai există o cale.
Trebuie doar să-l urmăm pe Fischer acolo, în adânc.
Nu mai avem destul timp.
Nu, dar vom avea destul timp acolo, în adânc.
Şi-l vom găsi.
Imediat ce începe muzica lui Arthur, foloseşte defibrilatorul să-l resuscitezi.
Puem să-i dăm propriul lui impuls acolo, în adânc.
Tu du-l acolo.
Imediat ce încetează muzica, arunci spitalul în aer,
iar noi vom folosi impulsul ca să revenim deasupra nivelurilor.
Merită o încercare,
dacă Saito poate să ţină gărzile departe în timp ce eu montez încărcăturile.
Saito nu va reuşi, nu ?
Cobb, haide ! Trebuie să încercăm asta.
Daţi-i drumul !
Dar dacă nu sunteţi aici până la impuls, eu am plecat cu sau fără voi.
Are dreptate... S-o facem. Hai, să mergem.
Pot să am încredere în tine că vei face ceea ce trebuie ?
- Mal va fi acolo, în neant. - Ştiu unde s-o găsesc.
- Ea îl va avea pe Fischer. - De unde ştii ?
Pentru că ea vrea să vin după el. Mă vrea acolo, în adânc, cu ea.
Eşti în regulă ?
- Asta e lumea ta ? - A fost.
Şi acolo va fi ea.
Haide.
Saito...
Vreau să ai grijă de Fischer cât timp montez nişte încărcături.
Nu-i loc pentru turişti în astfel de operaţiuni.
Nu te prosti.
Voi aţi construit toate astea ? E incredibil.
Le-am construit în ani de zile.
Apoi am început să creăm din memorie.
Pe aici.
Acesta a fost cartierul nostru. Locuri din trecutul nostru.
Acesta a fost primul nostru apartament. Apoi ne-am mutat în clădirea de acolo.
După ce Mal a rămas însărcinată, asta a devenit casa noastră.
Ai reconstruit toate astea din memorie ?
După cum spuneam, am avut mult timp la dispoziţie.
Ce e asta ?
- Asta e casa în care a copilărit Mal. - Ea va fi acolo ?
Nu. Haide !
Amândoi voiam să stăm la casă, dar ne plăcea genul acesta de clădire.
În lumea reală, ar fi trebuit să alegem, dar nu şi aici.
Cum o să-l readucem pe Fischer înapoi ?
O să trebuiască să găsim un fel de impuls.
Care ?
O să improvizez. Ascultă, trebuie să ştii ceva despre mine.
Despre implantare.
Ideea este ca un virus. Rezistentă.
Foarte contagioasă.
Cea mai mică sămânţă a unei idei poate să crească.
Poate ajunge să te definească sau să te distrugă.
Cea mai mică idee, cum ar fi: "Lumea ta nu e reală".
Un simplu gând care schimbă totul.
Pari atât de sigură de lumea ta. De ceea ce e real.
Crezi că el este ?
Sau crezi că e la fel de pierdut cum eram şi eu ?
Ştiu ce e real, Mal.
Niciun fior de îndoială ?
Nu te simţi hăituit, Dom ?
Urmărit pe tot globul de corporaţii anonime şi de forţe de poliţie ?
Aşa cum îi hăituiesc proiecţiile pe visători ?
Recunoaşte.
Nu mai crezi în realitate.
Aşa că alege. Alege să rămâi aici.
Alege-mă pe mine.
Ştii ce trebuie să fac. Trebuie să mă întorc la copiii noştri,
pentru că tu i-ai părăsit.
- Pentru că ne-ai părăsit. - Greşeşti.
- Nu greşesc. - Eşti confuz.
Copiii noştri sunt aici.
Şi ai vrea să le priveşti din nou chipurile, nu-i aşa ?
Da, dar le voi vedea când voi reveni deasupra, Mal.
Deasupra ?
Ascultă-te ce spui ! Aceştia sunt copiii noştri. Priveşte !
James ? Phillipa ?
Nu face asta, Mal, te rog. Aceştia nu sunt copiii mei.
Continui să-ţi spui asta, dar n-o crezi.
- Nu, o ştiu. - Şi dacă te înşeli ?
Dacă eu sunt cea reală ?
Continui să-ţi spui ceea ce ştii.
Dar ce crezi ? Ce simţi ?
Vină.
Mă simt vinovat, Mal.
Şi orice aş face, oricât de neajutorat aş fi,
oricât de confuz, vina asta e mereu în mine,
reamintindu-mi adevărul.
Ce adevăr ?
Că ideea care te-a făcut să te îndoieşti de realitatea ta a plecat de la mine.
Ai implantat ideea în mintea mea ?
Despre ce vorbeşte ?
Am ştiut că implantarea e posibilă pentru că i-am făcut-o ei mai întâi.
- I-am făcut-o propriei mele soţii. - De ce ?
Eram pierduţi aici.
Ştiam că trebuie să evadăm, dar ea n-ar fi acceptat.
Zăvorâse ceva dedesubt, în profunzime.
Adevărul pe care-l ştia cândva, dar a ales să-l uite.
Şi nu putea să se elibereze.
Aşa că m-am hotărât să-l caut.
Am coborât în adâncurile minţii ei şi am găsit acel loc secret.
Am pătruns şi am implantat o idee.
O simplă idee măruntă care urma să schimbe totul.
Aceea că lumea ei nu era reală.
Că moartea era singura scăpare.
Eşti în aşteptarea unui tren.
Un tren care te va duce departe.
Ştii unde speri să te ducă acest tren.
Dar nu poţi şti cu siguranţă !
Şi, totuşi, nu contează !
- Acum spune-mi de ce ! - Pentru că veţi fi împreună !
N-am bănuit niciodată că această idee ar putea creşte în mintea ei ca un cancer,
încât chiar şi după ce s-ar trezi...
... încât chiar şi după ce ai reveni la realitate,
ai continua să crezi că lumea ta nu e reală,
că ai crede că singura evadare este moartea.
Mal, nu ! Doamne !
- Mi-ai otrăvit mintea. - Încercam să te salvez.
M-ai trădat. Dar te poţi reabilita.
Încă-ţi mai poţi ţine promisiunea.
Încă mai putem rămâne amândoi aici, în lumea pe care am construit-o împreună.
Cobb, trebuie să-l luăm pe Fischer.
Nu-l puteţi avea.
Dacă rămân aici, îi dai drumul să plece ?
Despre ce vorbeşti ?
Fischer e pe verandă.
- Du-te şi vezi dacă e în viaţă, Ariadne. - Cobb, nu poţi face asta.
Du-te şi vezi dacă e în viaţă, chiar acum. Fă-o !
E aici şi e momentul, dar trebuie să vii acum !
- Îl iei pe Fischer cu tine, bine ? - Nu poţi rămâne aici ca să fii cu ea !
Nu. Saito trebuie să fi murit până acum.
Asta înseamnă că e pe aici, pe undeva. Asta înseamnă că trebuie să-l găsesc.
Nu mai pot rămâne cu ea, pentru că ea nu există.
Sunt singurul lucru în care mai crezi.
Îmi doresc...
Îmi doresc mai mult decât orice, dar...
... nu te pot imagina în toată complexitatea ta,
cu toate detaliile perfecte, cu toate detaliile imperfecte.
Eşti în regulă ?
Uită-te la tine.
Eşti doar o umbră. Eşti doar umbra adevăratei mele soţii.
Şi eşti tot ceea ce am putut face, dar...
... îmi pare rău, nu eşti destul de bună.
Asta ţi se pare reală ?
- Ce faci ? - Improvizez.
Nu, nu, nu !
Intră înăuntru, acum ! Hai !
Eram deza...
Eram dezamă...
Ştiu, tată.
Ştiu că erai dezamăgit că nu puteam fi ca tine.
Nu !...
Eram dezamăgit că încercai să fii ca mine.
Haide, haide, haide !
Ultimul testament
Tată ?
Ăsta-i impulsul, Ariadne ! Trebuie să plecaţi, acum !
Nu te pierde ! Găseşte-l pe Saito şi adu-l înapoi !
Aşa voi face !
- Îţi aminteşti când m-ai cerut de soţie ? - Da.
Îmi spuneai cum visasei că vom îmbătrâni împreună.
Dar aşa a fost.
Aşa a fost, nu-ţi aminteşti ?
Îmi lipseşti nespus de mult, dar...
... ne-am trăit vremea împreună.
Şi trebuie să te las să te duci.
Trebuie să te las să te duci.
Îmi pare rău, Robert.
Testamentul arată că tatăl meu voia să-mi urmez propriul drum,
nu să trăiesc doar pentru el.
Asta voi face, unchiule Peter.
- Ce s-a întâmplat ? - Cobb a rămas.
- Cu Mal ? - Nu, ca să-l găsească pe Saito.
Se va pierde.
Nu, va fi în regulă.
Ai venit să mă ucizi ?
Aştept pe cineva.
Cineva dintr-un vis aproape uitat.
Cobb ? Imposibil.
Eram amândoi tineri.
Eu sunt un bătrân.
Plin de regrete.
Aşteptându-şi moartea în singurătate.
M-am întors după tine...
... să-ţi amintesc ceva.
Ceva ce ai ştiut cândva.
Că lumea asta nu e reală.
Vrei să mă convingi să respect înţelegerea ?
Da, să-ţi asumi riscul de a mă crede pe cuvânt.
Întoarce-te, ca să putem fi, din nou, tineri amândoi.
Întoarce-te cu mine. Întoarce-te...
Un prosop fierbinte, domnule ?
Aterizăm în Los Angeles peste aproximativ 20 de minute.
Aveţi nevoie de formularele de imigrare ?
Mulţumesc.
- Un prosop fierbinte, domnule ? - Nu.
Aveţi nevoie de formularele de imigrare ?
- Bine aţi venit acasă, dle Cobb. - Mulţumesc, dle.
Bine ai revenit. Pe aici.
James ? Phillipa ?
Uitaţi-vă cine e aici !
Bună, copii, ce faceţi ?
- Tati ! - Ce faceţi ?
Uite ce-am construit !
- Să vedem, ce-aţi construit ? - Am construit o casă pe o stâncă !
Pe o stâncă ? Hai, vreau să mi-o arătaţi.
Haide, tati !
Traducerea şi adaptarea: VocaTeam b.v., Danineji & catabeg
Titrări.ro & Nifty Subtitles Team
Sincronizarea Blu-ray: PoLL11
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro
Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania