Всички лица и събития в този филм са измислени.
Всяка прилика с действителни лица, живи или мъртви, е чиста случайност.
АНТОН УОЛБРУК, МАРИУС ГОРИНГ, МОЙРА ШИЪРЪР
РОБЪРТ ХЕЛПМАН, ЛЕОНИД МАСИН АЛБЪРТ БЕЙСМЪН, ЛЮДМИЛА ЧЕРИНА
и ЕСМЪНД НАЙТ
ЧЕРВЕНИТЕ ПАНТОФКИ (1948)
По автентичния сценарий на ЕМЕРИК ПРЕСБЪРГЪР
с допълнителен диалог от КЕЙТ УИНТЪР
Оператор ДЖАК КАРДИФ
Балетът "ЧЕРВЕНИТЕ ПАНТОФКИ" хореография: РОБЪРТ ХЕЛПМАН
В ролята на обущаря ЛЕОНИД МАСИН
Кралски симфоничен оркестър с диригент: сър ТОМАС БИЙЧЪМ
Цялата продукция е написана, продуцирана и режисирана от:
МАЙКЪЛ ПАУЪЛ и ЕМЕРИК ПРЕСБЪРГЪР
Пощуряват, сър. Това са студентите.
Долу тираните!
Добре, пуснете ги!
Свиня! - Говедо!
В долината на смъртта, - Към устата на ада,
Яздеха 600-те!
Седиш на пелерината ми.
Пълни ли се долу? - Не.
Заповядай, Тери. - Благодаря.
45 минути по-късно
Никъде не го виждам.
Програми. - Две, моля.
Дай една. Благодаря, приятел.
Долу има доста хора.
Дано музиката на стария Палмър да си струва.
Боронская едва ли щеше да играе главна роля, ако не струваше.
Боро коя?
Коя по-точно е Боронская? - Понеже висяхте 6 часа на опашка,
за да видите нейния танц, помислих...
Не да гледам някого, а да слушам.
Чували ли сте за професор Палмър?
Никога. - Ще чуете.
В програмата пише "Огнено сърце", музика: Андрю Палмър.
Нашият професор в академията.
Така че, Боро както й беше името, по-добре да е добра.
Едва ли е нещо друго.
Ето го. Палмър!
Лермонтов!
Ливи!
Добрият стар Ливи!
Познаваме го.
Помниш ли моята "Скитска рапсодия"? - Забрави.
Тя е. Това е маестозото към нея. - Трябва да е случайност.
Показвал ли си му рапсодията си? - Всичко му показвам.
Не мислиш ли, че я е откраднал? - Разбира се, че не.
Вдигане на завесата.
Графиня Изабел Нестън
Уважаеми професор Палмър!
След това ще бъда с няколко души. Елате и вземете г-н Лермонтов с вас.
Тя е голям покровител на изкуствата.
Вики.
Лермонтов ще дойде.
И това е твое, нали? - Да.
Спокойно, старче!
Какво чакате?
Извинете, може ли да мина?
Хайде де!
Уважаеми, професор Палмър, гордеем се с вас, а надявам се, и вие.
Много сте мила. Лейди Нестън, г-н Лермонтов.
Най-после се запознахме. - Приятно ми е, мадам.
Не съм си и представяла, че ще успея да ви доведа тук.
Струва ми се, че съм много хитра жена.
Ако някоя тлъста старица се кани да пее, изчезвам.
Не понасям аматьори.
Нито пък лейди Нестън. - Какво искате да кажете?
Мисля, че има племенница, която танцува професионално.
Здравейте, професоре. Моля ви не ставайте, г-н Лермонтов.
И така, готов ли сте за изненада?
Изненада или шок, лейди Нестън? - За да направи решителната крачка,
помолих племенницата си да ни потанцува.
Как бихте го нарекъл? - Шок.
Определено сте много откровен. Знаете ли, г-н Лермонтов,
не бих и помислила да ви отегчавам с изпълнение на аматьор.
Племенницата ми понякога играе главни роли.
Критиците са много благосклонни към нейната работа.
Как бихте дефинирала балета, лейди Нестън?
Ами...
Някой може да го нарече поезията на танца или...
Някой, може би, но за мен е много повече.
За мен той е религия.
И никой не гори от желание да гледа как се упражнява религията
в среда като тази.
Надявам се, че разбирате.
Привлекателна гад.
Коктейл шампанско, моля.
Да, сър. - Коктейл шампанско, моля.
Да, мадам.
Знаете ли, че на партита всички трябва да са много щастливи?
Но сигурно и вие като мен не ги харесвате.
Както вървят нещата, мисля, че може и да е по-лошо.
Така ли? - Дори много по-лошо.
Благодаря.
Изглежда щяха да ни занимават с малка танцувална проява.
Но сега разбирам, че ни спестиха този ужас.
Г-н Лермонтов, аз съм този ужас.
Малко е късно за извинение, нали? - Да, така мисля.
Въпреки това, съжалявам. Ужасно съжалявам.
Не съжалявате, че не танцувах, нали? Мога ли да попитам защо?
Защото, мила ми госпожице... - Виктория Пейдж.
Мила ми, г-це Пейдж, ако приема покана за парти,
не очаквам да съм на прослушване.
Да, напълно сте прав.
Защо искате да танцувате?
Защо искате да живеете?
Не знам точно, но трябва.
И аз така ще ви отговоря.
Елате с мен. - Къде?
Да поговорим. - Не мисля, че искам.
Спокойно, аз ще говоря!
Мога ли да се видя с г-н Лермонтов?
Кой беше, Димитри?
Един младеж на име Крастър. Идва сто пъти,
и сто пъти му казвам, че спите, но той не ми вярва.
Тогава или не си добър лъжец, или г-н Крастър е човек с добър нюх.
Покани го и сервирай закуска!
Г-н Крастър.
Какво мога да направя за вас, г-н Крастър?
Извинете за безпокойството, г-н Лермонтов, но за мен е важно.
Говорете! - Снощи ви написах писмо.
Писмото беше глупаво и бих искал да си го взема, преди сте го прочел.
Разбирам.
Ето това.
За жалост, г-н Крастър, това вече го четох.
Г-н Лермонтов, недейте!
Ученик сте на професор Палмър.
Казвате, че сте написал концерт за струнен квартет и пиано.
Да.
Много интересно. Ще ми изсвирите ли нещо?
Имам предвид нещо ваше.
Разбира се, щом искате.
Един етюд, който написах за пиано.
Но мисля да го оркестрирам
и да го вмъкна в операта, по която работя.
Свършихте ли вече? Беше много интересно.
Надявам се, че не съм ви развалил закуската.
Между другото,
нуждая се от нов репетитор за оркестъра.
Интересува ли ви?
Заинтригува ли ви...
Отначало няма да съм в състояние да ви плащам много.
Осем паунда на седмица плюс разноски.
Би било чудесно.
Тогава хапнете нещо и елате в "Ковънт гардън"!
Благодаря. - Писмото, г-н Крастър.
Приемете един съвет!
Унищожете го веднага и ще забравя за него!
"Огнено сърце" е ваше дело, нали?
Виждате ли, г-н Крастър, тези неща стават неволно.
Знам. Затова... - Затова си струва да се запомни,
че много по-отчайващо е да ти се наложи да откраднеш,
отколкото да откраднат от теб, нали?
Добро утро.
Майната й на обидата, имаш извинение.
Отиде в Ковънт Гардън сутринта.
Ама че чешит!
Разбира се, че опитах да се свържа. Опитах два пъти.
Ето, синко.
Извинете!
Оттук се отива към сцената, нали? - Име?
Джулиън Крастър. - Как?
Джулиън Крастър. - Няма го в списъка.
Обяд, Ирина? - Да.
Но аз имам среща... - Извинете, но имам работа.
Не е възможно да ме покани...
Добро утро, Джордж. - О, бонжур, мадам.
Как е мадам, Джордж? - О, много е ревнива.
Много ревнива. Голямата ни снимка заедно. Ясно?
Заповядайте.
Търсиха ви из цял Лондон. Това аз го казах.
До кога да чакам? - Ще повикам охраната.
Как се казвате, младежо?
Джулиън Крастър. Имам среща с г-н Лермонтов.
Джулиън Крас...
Крастър. - Крастър.
Джордж, щом младежът е поканен от г-н Лермонтов, ще го пуснеш, да?
От мен да мине, мадам. От мен да мине.
Последвайте ме, млади момко.
Вие... - Какво?
Танцьорка ли сте? - Да, вечер.
На сутринта, не.
Не знам много за балета. - Музикант ли сте?
Да, композитор.
И кого искате да видите? - Страхувам се, че не съм сигурен.
Всички са там. Изберете си.
Извинете, кой е шефът?
Нямам представа, приятел. 5-6 се мислят за такива.
Извинете, кой е шефът? - Не ме питай нищо!
Аз съм просто нечия майка и не мога да ти кажа много.
Бихте ли ми казал кой е шефът?
На какво?
Г-н Лермонтов ме помоли да дойда. - Защо?
Той ме нае. - Не като танцьор, надявам се.
Не.
Хайде, деца мои! На работа!
И...
Г-н Ратов, г-н Любов иска да се премести.
Има го в плана и там му е мястото. - Щом така казвате...
Благодаря. - Добро утро, мадам.
Най-накрая великата Боронская.
Днес закъсня само 43 минути.
Трябва ли да го толерирам?
Ирина, търпението ми се изчерпва.
Отивам при Лермонтов и ще му дам да разбере,
че тук няма място за двама ни!
И аз мога да си събера багажа. - Не бързай!
Може да предпочете да мине без услугите ми.
Достатъчно е луд.
Ако ще ходим, отиваме заедно! Гриша, скъпи, обещаваш ли?
Кукувица.
Вие коя сте? - Виктория Пейдж.
Предполагам, че г-н Лермонтов ви е споменал за мен.
Той ме покани... - Това е прекалено.
Той ги кани, аз ги обучавам!
Аз ги гоня, той ги забравя!
И така, нещастна девойко, бихте ли напуснала сцената,
където ще срещнете още пет млади дами,
на които г-н Лермонтов, е предложил гостоприемството си?
Джеки. Бис!
Тишина, моля!
Искам да репетираме първо действие на "Огнено сърце".
Тези, които не ги касае, моля да напуснат сцената!
Бързо, момчета. Отдръпнете се.
Това ли е всичко? Добре, съгласен съм.
Къде отиваш, мила моя?
Да говоря с г-н Лермонтов.
Няма ли да е по-добре да почакаш, докато свърши репетицията?
Няма проблем, познавам го лично.
Естествено това променя нещата.
Ратов - Да, Борис?
Стой там, идвам при теб.
Добро утро, г-н Лермонтов.
Добро утро, Ратов - Борис.
Трябва да направим нещо с предния план.
Снощи момичетата едва се движеха. Все пак Любов беше прав.
Аха, Любов... - Любов винаги е прав, знаем.
Наистина ли мислите така? - Да.
Добре, вземете го.
Вземете го.
Е, мила моя, виждаш, че г-н Лермонтов е много зает човек.
Защо не отидеш да изчакаш при останалите?
Иван, готов ли си? - Да.
Ще почакам.
Сергей Сергеевич. - Да?
Запознат ли сте с работата
на композитора и диригента Джулиън Крастър?
Не. - Нито пък аз,
което доказва, скъпи ми приятелю, колко сме изостанали от времето си.
Той е тук сред нас.
Лермонтов го назначи тази сутрин.
Свободни сте!
Не, господа. Свирим мотив 29.
Мисля, че е достатъчно.
Благодаря, господа.
Обърнете внимание на брас секцията.
Утре.
Господа, съжалявам, че ви извиках толкова рано сутринта.
Но неведнъж дирижирам този балет и трябва...
Трябва да изгладим някои неща.
Увертюра към "Огнено сърце", ако обичате.
Отначало.
Между другото, тромпетите...
два такта преди мотив 2, имате ли "Ми" бекар?
Не, аз имам "Ми" бемол. - Това променя всичко, нали?
Трябва да е "Ми" бекар. И така, отначало.
Знам че ви е трудно, но трябва да влезем заедно.
Малко по-бавно. По-малко щрайх.
Обой, "Ла" за настройка!
Отначало, моля.
Добре. - Г-н Крастър!
Какво става тук?
Мога само да предположа, че сте изгубил разсъдъка си.
Наясно ли сте, че викайки оркестъра с час по-рано, ще трябва да платим?
И защо репетирате "Огнено сърце"?
Да съм ви молил? Отговорете! Любопитен съм.
Убеден съм, че и г-н Лермонтов ще е любопитен.
Е?
Харесва ми. - Харесва ви?
Несъмнено харесвате и националният химн, и марсилезата.
Надявам се, че не възнамерявате да събирате пълен оркестър призори,
за да репетира тези величествени мелодии.
Оставям този младеж на вас, г-н Лермонтов.
Все пак е ваше откритие, а не мое.
Г-н Крастър, моля занапред проявете малко самоконтрол над амбициите си!
Защо избрахте "Огнено сърце" за тази ранна сутрешна лудория?
Добро утро, господа.
Мистерия, която не очаквам да разплета.
Може ли да видя тази грешна нота в партитурата?
Обаче има пасажи, от които никой не трябва да се срамува.
Благодаря ви, г-н Лермонтов.
Добро утро, г-це Пейдж.
Добро утро. Лорд Олдъм с теб ли е? - Да, госпожице. Внимателно.
Добро утро, Питър. - Здравей, Вики, какво правиш тук?
А ти? - Ще обядвам с Борис Лермонтов.
Онзи, който се занимава с балет. - Бизнес или развлечение?
По малко и от двете, а ти? Пазаруваш или обикаляш?
Не се притеснявай, Гриша. Ще я върна в 3:00 ч.
Как сте, мадам? - А вие как сте?
Здравей, Питър. Надявам се, че не съм те накарал да чакаш.
Ни най-малко. Борис, запознай се с приятелката ми.
Вики Пейдж. - Привет!
Да те откараме ли някъде? - Не, благодаря, Питър.
Извинете, г-це Пейдж.
Кой? Виктория Пейдж?
Да, може да играе.
Добро утро, мили млади дами.
Надявам се, че тази сутрин сте много добре.
Искам да ви споделя някои неща.
Както знаете балетът тръгва в събота за Париж.
Не мога да си представя нищо по-очарователно
от възможността да поканя всички да ни придружите.
Но се опасявам, че няма да имам удоволствието.
На тези от вас, които за жалост трябва да оставим тук,
пожелавам да не губят надежда.
Това, че не можем да ви вземем с нас, не означава, че не сте добри.
Означава, че тази година нямаме достатъчно свободни места.
Моля в страни да отстъпят г-ца Фейн, г-ц Бейнс,
г-ца Хардиман и г-ца Ловит.
Да. Благодаря ви за труда, който положихте тази година.
Безспорно благодарността ми е отразена тук от г-н Любов.
Може би догодина ще се видим отново.
Лек ден.
Вики, той има предвид нас!
Слушайте...
приятели мои.
Аз съм годеница. Омъжвам се.
Мило мое дете.
Цялата ми любов и благопожелания за щастие.
Ирина, ужас мой,
пожелавам ти най-голямото щастие с новия ти партньор.
Благодаря, а Гриша... Къде е Гриша?
Тук съм, Ирина. - Гриша миличък, мразиш ли ме?
Никога не бих могъл, Ирина, но как да ти простя?
Знам, че ще ми простиш.
Не се заяждай със съпруга си, колкото с диригента.
Къде е Борис Лермонтов? Нищо ли няма да ми каже?
Борис.
Този човек няма сърце.
Влез!
Г-н Крастър, имам работа за вас. - Чудесно.
Да разбирам ли, че за сега не сте доволен от нас?
Аз... - Какво?
Мечтата на млад композитор не е да дирижира оркестър, нали?
И задачата, която ще ви възложа, не е мечта на младия композитор.
Все едно, надявам се да не считате таланта си за напълно неструващ.
Балетът "Червените пантофки" е по мотиви едноименната приказка.
Простете.
Балетът "Червените пантофки" е по мотиви на Ханс Андерсен.
Това е приказка за момиче, погълнато от амбиция да танцува
с червени пантофки.
Получава ги и отива да танцува.
Отначало всичко върви добре и тя е на седмото небе.
В края на вечерта се уморява...
и иска да се прибере у дома.
Но червените пантофки не са уморени.
Tе никога не се уморяват.
Те я носят из улиците.
По планини и долини,
през поля и гори, нощ и ден.
Времето лети. Любовта лети.
Животът си тече.
Но червените пантофки танцуват.
Какво става накрая? - Тя умира.
Да, спомням си. - Музиката е на Фелипе Бертран.
Написа я за нас миналата година по време на турнето в Южна Америка.
Тук има няколко недобри пасажа отбелязани със синьо.
Бих искал да видя, г-н Крастър, как ще ги пренапишете.
Може да ви отнеме време.
Не бързайте. - Благодаря.
Вие ли сте г-н Лермонтов? - Да, аз съм.
Благодаря.
Гледайте я нашата Боронская. Тази вечер е в страхотна форма.
Боронская повече не ме интересува.
Нито пък друга прима балерина, достатъчно малоумна да се омъжва.
Недей така, Борис. - С нея е свършено, край!
Така и така не можеш да я имаш.
Балерината, разчитаща на неясните удоволствия от човешката любов,
никога няма да е велика.
Никога.
Всичко е много хубаво, Борис. Непорочно и хубаво,
но човешката природа не може да се промени.
Така ли? Мисля, че има по-добър начин.
Игнорираш я.
Борис.
Сбогом!
Е, Ирина, сега ще можеш да спиш колкото си искаш,
по цял ден да ядеш сладкиши
и всяка вечер да ходиш по партита.
А ти вече ще си спокоен. Класът ще започва на време.
Без крясъци. Без истерия зад кулисите.
Без... - Без Ирина.
Г-н Лермонтов.
Г-це Пейдж.
Уморена ли сте?
Да, благодаря. Искам да кажа, не много.
Господа, представям ви г-ца Виктория Пейдж.
Г-н Буден, генерален директор на операта.
Моите почитания, госпожице. - Г-н Ридо, режисьор.
Приятно ми е.
Била ли сте вече в Монте Карло, госпожице?
Да, бях тук миналия сезон с леля ми. - Тогава знаете хотел "Париж".
Да, но мисля, че ще съм в... - Хотел "Париж".
Там ще се чувствате добре.
Уважаема, г-це Пейдж!
Надявам се, че тази вечер сте свободна.
Колата ми ще ви вземе в 8:00 ч. Борис Лермонтов.
Колата на г-н Лермонтов ви очаква, г-це Пейдж.
Добър вечер, госпожице.
По стълбите, госпожице.
Облякла си се като за конференция. - Здравей! Съвещанието започна ли?
Да. Вътре всички спорят. Вися тук от 7:00 ч.
О, ето ви и вас, г-це Пейдж. Влезте, ако обичате!
Тъкмо излизах, когато получих съобщението ви.
Г-це Пейдж...
Помолих ви да дойдете тук, защото подготвяме нов балет.
Реших да ви дам възможност да играете главната роля.
Но има нещо, което трябва да ви съобщя веднага.
Моята вяра във възможностите ви, не е споделена от колегите ми тук.
Въпреки това, едва ли е необходимо да добавя,
че каквото и да е тяхното мнение, те ще направят всичко по силите си.
Останалото зависи от вас.
Е, г-це Пейдж, това е всичко.
Рано сутринта започваме работа.
Предлагам ви да забравите за партито и да се приберете у дома в леглото.
Така и ще направя.
И още нещо, г-це Пейдж.
Успех!
Благодаря.
Какво стана?
Получих роля в нов балет. - Нов балет? Какъв балет?
"Червените пантофки".
Слушайте, г-н Крастър! Това е непоносимо.
Ами... не можех да пренапиша тази част, нали?
Защо? - Не бяхте я отбелязал.
Такива безвкусици нямат нужда от отбелязване.
Всъщност имах няколко идеи.
Къде са, драги ми приятелю? Трябва ни партитура.
Ако позволите.
Става дума за църковната сцена.
Да махнем този сантиментален химн и да използваме стабилен хорал.
Нещо такова.
Тогава си помислих, че в пасажа можем да вмъкнем камбанен звън.
Изведнъж щрайхът...
След като свещеникът се появи, брас секцията.
Да ви изсвиря ли танца на червените пантофки?
Благодаря, г-н Крастър. Благодаря.
Сега искам да промените всичко. Искам нова партитура.
Заповядайте, г-н Лермонтов.
А къде е оркестровката?
Кога я искате? - Вчера.
Нали казахте, че ви се работи? Бегом у дома и на работа!
Да не ви виждам, докато не свършите. - Няма.
Защо не спиш?
Ох, че ме изплаши.
Това исках.
Защо не спиш?
Беше ми наредено, но бях твърде развълнувана, затова съм тук.
Така ли? Не съм те виждал. - Благодаря.
Между другото, ти също не си ме виждала.
И теб ли те изпрати да спиш?
Не, аз работя по партитурата на новия си балет "Червените пантофки".
Този балет не е ли и мой?
Да, предполагам.
Какво ли е чувството да се събудиш сутринта
и да разбереш, че си известен?
Няма начин да разбереш, ако стоиш тук и си дърдориш.
Така че, успех!
Успех!
Престарава се.
Защо не й кажеш, Гриша? - Не ми се бъркай!
Тя трябва да танцува с мен в танца на панаира преди това.
А голямата работа тепърва предстои.
Не може да танцува всичко. Това трябва да го знае.
Как да го знае, Иван Иванович,
ако нито веднъж не го изиграе, преди премиерата?
Дизайнът на костюмите, Борис.
Един момент. Седни, ако обичаш.
Много се извинявам, г-н Любов. Трябва да се оправи музиката.
Пируета започва един такт по-рано.
Темпото не е наред. Много е бързо.
Точно това е темпото. - Разбира се.
Още веднъж.
Ще се справи.
Надявам се. - Все още ли не вярваш, Сергей?
Очарователна е, но... - Чарът й не ме интересува.
Казвам ти, няма да чакат до края, а ще я аплодират още по средата.
Смях в залата. - Сергей, хващам се на бас.
Стига, стига!
Г-це Пейдж, опитваме се да създадем нещо красиво.
Докато размахвате ръце, като бостанско плашило
и превивате колене като стара кранта,
едва ли ще успеем.
Добре, обзалагаме се.
Дай да видя скиците ти.
Момичето.
Обяд. Среща в 2:00 ч.
Още ли мислите, че ще се справя?
В момента изглеждате, като че ли ви е малко трудно.
Но, когато отворим след две седмици, всичко ще ви се стори много лесно.
И не забравяйте, че впечатлението за леснота
се постига само с голямо страдание на тялото и духа.
Не искате да развалите дишането си, нали?
А от днес съм уредил да обядвате в офиса ми.
Крастър.
Седнете там, ако обичате.
Благодаря. Г-н Крастър, на пианото.
Винаги ли имате музикален съпровод по време на хранене?
Не, г-це Пейдж.
Но се опасявам, че това ще е съдбата ви в следващите 2 седмици.
Г-н Крастър ще свири музиката от "Червените пантофки"
на всеки ваш обяд, чай и вечеря, докато отворим.
Ясно.
Да. По този начин ще се сближите с музиката.
Да, струва ми се.
Само музиката е от значение. Нищо друго.
Г-н Крастър?
Определено. - Да ви е сладко.
На вашите услуги, госпожице.
Някои композитори специализират в музика за обяд, нали?
Някои. - А ти?
В свободното си време.
Не ми свири това сега, ако обичаш.
Правилното темпо.
Да вземем сцената в балната зала.
Най-храносмилателната част от партитурата.
Балната зала я няма. Отрязаха я.
Отрязаха я като сцена, но все още е в партитурата ми.
Написах този танц за бална зала.
Всеки разбиращ от музика ще си представи бална зала.
Дори Лермонтов ще си представи бална зала.
Дори и ти.
Когато партньорът ти те вдигне във въздуха,
музиката ми ще те преобрази.
В какво?
В цвете, люлеещо се от вятъра.
В облак, носещ се в небето.
В бяла летяща птичка.
Това го кажи на Ратов.
Той ще хареса птичките и цветята ти.
А ти, не? - Ако беше балерина, щеше да знаеш...
Един момент. Нищо няма значение, освен музиката.
И така е достатъчно трудно да се отделя от земята
без да съм птица или цвете.
Не си ли представяш нещо за премиерата?
Да, стената между мен и публиката.
Моята музика ще те избави от нея.
Г-це Пейдж, аз не съм цирков диригент, а вие не сте кон.
Много е бързо. - Няма да ти е бързо...
И двамата. - Няма да ти е бързо,
ако позволиш на бавната част да свърши, преди да започнеш.
Моят първи такт показва пауза. Вие го разбирате, нали, господа?
Ти влизаш на втория такт. - Невъзможно.
Раз, два... Много е лесно.
Виждаш ли тази палка? - Да.
Тогава се води по нея!
Успех! - И на теб.
Вики.
Танцувай както знаеш. Аз ще се водя по теб.
Добре, Иван. - Време е да слизаш, Крастър.
Успех, г-н Крастър. - Благодаря, г-н Лермонтов.
Напрегнат ли сте? - Не.
Хайде!
Да...
Какво те притеснява, по дяволите? Партитурата е хубава.
Така ли? - Великолепна е.
Искам... Действай!
Гриша.
- О, Боря!
Боже мой! Червените пантофки.
Какво? - Червените пантофки ги няма.
Г-н Ридо, какво сте направил с червените пантофки?
Но, г-н Любов... - Не губете време. Къде са?
Сигурен ли си, че не си ги скрил?
Не, не. Да! Глупак, глупак.
Борис, гледай. Слонове. Недодялани слонове.
Развалили са ми декора. - Успокой се, Сергей.
Но вратата, вратата, няма да се затвори.
Тогава някой трябва да я държи. - Но кой?
Помощник-суфльорът няма да има работа тогава.
Димитри, доведи го! - Дай ми това. Дръж вратата.
Желая ви успех, г-це Пейдж. - Не си спомням първото ми влизане.
Имате предвид, че така си мислите. Какво ще кажете за това?
Да, това е. Няма проблем, когато чуя музиката.
Несъмнено ще чуете музиката. Безспорно всичко ще е наред.
Музиката е всичко, което има значение и нищо освен нея.
Ако се съмнявах във вас, аз щях да се притеснявам.
Неспокоен ли съм? - Не.
Вие танцувате за публиката. За Любов, Ратов и мен,
хора за които сте танцувала много пъти.
Вярвах във вас от самото начало.
Но вече всички вярват във вас.
Искам тази вечер да танцувате със същия захлас,
който съм виждал във вас по-рано.
В "Меркюри тиътър"?
Да, "Меркюри тиътър" в Лондон във влажен съботен следобед.
40 секунди. - Идва.
Успех, мила моя!
Ти си магьосник, за да направиш всичко за три седмици от нищото.
Драги мой, дори най-лошият магьосник може да извади заек от шапка,
ако там предварително няма заек.
Жалко, че театърът има само 300 места.
Можехме да напълним "Албърт хол".
Да, но утре светът ще говори за това, което създаваме тази вечер.
Добро момче.
Ридо.
Добре ли си? Някакви подутини? Имам предвид главата.
Ръкопляскания, одобрителни викове, рози, това е нищо.
Но когато аз, който съм виждал танц на Павлова и Карсавина,
кажа, че снощи се представи добре,
не добре, но не и зле,
това е нещо.
Сега ще ти кажа истината. Изпълнението беше добро.
Благодаря, г-н Любов. - Казвам се Гриша.
Аз съм Вики. - Здравейте!
Ръката изправена.
Борис Лермонтов иска да те види.
Защо в учебно време? Защо?
Тишина!
Още телеграми за Борис Лермонтов. - Ало, ало?
Кой се обажда? А, ти ли си? - Г-н Лермонтов...
Не, не. Всичко е наред. Благодаря, че ми се обаждаш.
Изобщо не ме притесняваш.
Винаги имам време за поздравления. - Г-н Лермонтов...
Не виждате ли, че говоря по телефона?
Съгласен съм. Музиката е Божи дар. - Г-н Лермонтов...
Най-изящната партитура.
Г-н Крастър? - Да.
Разбира се. Той е на договор при мен.
Да, възнамерява. Ще започва нов балет.
Веднага. Изпълнен с веселба и вълшебство.
"Хубавата мелничарка", по книгата на Марсел Люсиен.
Да. Да, ролята е чудесна за нея.
Довиждане, Лермонтов. - Довиждане, мила госпожо.
Не този сезон, а следващият.
Довиждане, господине. Благодаря.
Да, много мило, че се обади. Още веднъж, благодаря.
Без повече разговори и поздравления.
Къде са онези документи? Много благодаря. Да.
Е, г-н Крастър, това е всичко. Много ви благодаря. Гордея се с вас.
Г-н Лермонтов, бих искал да... - Друг път, моля ви.
А, да. "Хубавата мелничарка". Четете ли френски?
Да. - Прочетете я! Друг път ще говорим.
Г-ца Пейдж.
Заповядайте, г-це Пейдж. Седнете.
Искам да поговорим за бъдещето ви.
Когато се срещнахме за първи път у лейди Нестън,
вие ми зададохте въпрос, на който отговорих глупаво.
Попитахте ме дали искам да живея и аз казах, да.
Всъщност искам повече, много повече.
Искам да творя, да създам нещо голямо от нещо малко.
Да направя голяма балерина от вас.
Но най-напред трябва да ви попитам същото: Какво искате от живота?
Да живеете? - Да танцувам.
Остават ни два месеца от сезона в Монте Карло.
Не много, но достатъчно, два месеца.
После тръгваме на турне. Рим, Виена, Копенхаген, Стокхолм, после Америка.
Догодина, отново в Лондон.
Всички видни роли ще са твои. "Копелия", "Лебедово езеро", "Жизел",
"Спящата красавица", "Шопениана", "Магазин".
Ще ги направим наново с вас. Вие ще танцувате.
А светът ще се интересува от вас. Вие ще...
Нито дума. Аз ще говоря,
вие ще танцувате.
Балет Лермонтов "МАГАЗИН"
Лека нощ, Борис. - Лека нощ, Гриша.
Тази вечер не беше лоша. - Тя ще се справи.
Добре? Не е зле? Но тя е огън, привидение, корифей.
Още ли танцуваш, Гриша?
Лека нощ, Борис. - Лека нощ, Сергей.
Вики беше великолепна в "Магазин".
Малка дрезденска пастирка.
Трябва да преустроим театъра.
Какво му има? - Много е малък.
Лека нощ, Лермонтов. - Лека нощ, Ливи.
Синхронизацията й е невероятна. - Кажи й го.
КОПЕЛИЯ
Лека нощ, Борис. - Лека нощ, Гриша.
Лека нощ, Борис. - Лека нощ, Сергей.
Лека нощ, г-н Лермонтов. - Лека нощ, Вики.
Лека нощ, Борис.
Лека нощ, Сергей.
Благодаря, г-н Буден. Това е всичко.
Лека нощ, Борис. - Лека нощ, Гриша. Г-н Буден.
Да.
Кой ресторант на брега е считан за най-добър тази година?
"Ла Резерв". - Да, да. "Ла Резерв".
Лека нощ, Лермонтов. - Лека нощ, Ливи.
Запазете ми маса.
За двама ли? - Да.
Джулиън. - Да?
Никога на съм пожелавала лека нощ на Лермонтов.
Г-н Димитри? Не, г-ца Пейдж още я няма.
Г-н Ратов... И него го няма.
Г-н Любов, 317, не.
Г-н Димитри, Току-що разбрах,
че всички са на вечеря в старото пристанище на Вилфранс с г-н Любов.
Годишнина. Неговият рожден ден.
Торта!
Борис Лермонтов.
Добър вечер, Гриша. Мога ли да се присъединя към празненството?
Дайте стол. Какво удоволствие, Борис.
Стол за Борис Лермонтов!
Два стола за Борис Лермонтов.
Направете път. Трон.
Трон за великия Болеславски. Вземи моя Лермонтов.
Не. Вземи моя. - Не. Ти си рожденика. Сядай.
Е...
Май отдавна не съм сядал да вечерям с цялото си семейство.
Благодаря.
Но изглежда, че великата г-ца Пейдж тази вечер не е сред нас.
Да не пропускаш още един член на малкото ни щастливо семейство?
Не. Не мисля.
Защо ти трябва? Ти си зает човек. Пийни, Лермонтов!
Гриша.
Разбира се, всички ние знаем, че сте зает човек, Борис Лермонтов,
но нищо ли не забелязахте?
Не преувеличавай!
Борис, имаме малък романс в нашата среда.
Голям романс.
Ромео Крастър. - И Жулиета Пейдж.
И кога започна този голям романс?
С "Червените пантофки".
Прекрасно!
И къде са се усамотили тази вечер?
Какво значение има?
Те са млади. Заедно и влюбени.
Скъпи.
Реших, че в края на краищата вярвам в съдбата.
Вярваш ли, мила моя?
Много се радвам.
Кочияш.
Кочияш!
Ще го събудиш. - Но искам да знам къде сме.
Кочияш! Ко...
Един ден, когато вече съм остарял,
искам някое очарователно младо девойче да ме попита,
"Кажете ми, г-н Крастър, къде през живота си бяхте най-щастлив"?
Ще отговоря: "Мила моя,
никога не разбрах точното място,
но беше някъде в Средиземноморието.
Бях с Виктория Пейдж".
"Какво?" - ще възкликне тя.
"Имате предвид известната балерина?"
Ще кимна.
"Да, мила моя,
но тогава тя беше много млада
и сравнително запазена.
Спомням си, че бяхме много влюбени".
Видя ли това? Тя се усмихна на Крастър.
Не мисля така. - Сигурно след това
ще ме изпратиш на офталмолог.
Гледай играта й. - С удоволствие.
Дебютант... на благотворително представление.
Да. Да!
Да, добре. Четвъртък.
Добър вечер, г-н Лермонтов.
Партитурата още не е изгладена, но виждам, че сте я разгледал.
Да, г-н Крастър.
Хвърлих един поглед.
Но в момента не желая да говоря за музиката ви.
Та на въпроса, какво чувам за вас и г-ца Пейдж?
Разбирам. Може ли Димитри...
Излез! Е, г-н Крастър?
Да. Влюбени сме.
Ясно.
Гледал ли сте изпълнението на г-ца Пейдж в "Лебедово езеро"?
Аз го дирижирах.
Хареса ли ви? - Най-прелестното, което съм виждал.
Беше отвратително.
И знаете ли защо?
Защото нито умът й, нито сърцето й бяха вложени в работата.
Тя мечтаеше.
А мечтите са лукс, който не съм позволил в компанията си.
Г-ца Пейдж иска да е голяма балерина.
Може би е споделила с вас амбициите си.
Да. - Обаче все още не е такава.
Нито пък ще стане щом си позволява да се разсейва от идиотски флиртове.
Г-н Лермонтов, вие не разбирате.
Ние наистина се обичаме.
И още нещо, г-н Крастър,
Имах време да прегледам последната ви работа...
И? - Струва ми се неосъществима.
Това не е вярно. Добра е.
Детинска, просташка и напълно безсъдържателна.
В такъв случай ще ви лиша от нея.
Разбира се, има толкова много първокласни балетни компании,
на които можете да я предоставите с предимство.
Не съм сигурен, че умирам да работя за балет.
Някой от нас счита, че това е второстепенна среда за изява.
Да, г-н Лермонтов? - Г-н Крастър напуска компанията.
Дайте му двуседмична заплата и вземете разписка.
Прожектор.
Здрасти, Борис. Тъкмо идвах да ти пожелая лека нощ.
Лека нощ. - Случило ли се е нещо, Борис?
Не, но преди да съм забравил, повече не работи по новия балет.
Реших да го премахна. - Да го премахнеш?
Какво искаш да кажеш? Вече направих половината хореография.
Този младеж Джулиън наистина е талантлив.
Това е най-хубавата музика, която съм имал.
Джулиън Крастър напуска компанията и повече не искам да го обсъждам.
О, така ли? Тогава аз ще го направя.
Мислиш ли, че не усещам брилянтната партитура, когато я чуя?
Мислиш ли, че от седмици работя ден и нощ
за удоволствието да ми се каже, че съм си губил времето?
Борис, до гуша ми дойде от тази лудница.
Край! Напускам.
Мисля, че взе много важно решение.
Здравейте. Любовта не е ли чудесна?
Добър вечер.
Привет.
Е, какво каза той?
Не иска да си тръгваш, Гриша. Той много съжалява.
В такъв случай ще си помисля.
А Джулиън?
Никога не съм го виждал в такава светлина.
Говореше много за неблагодарност и нелоялност.
Каза, че когато личните взаимоотношения започнат да...
Да, с това съм запознат.
Мили деца, много съжалявам.
Борис може да се чувства по-различно на сутринта.
Сутринта заминава за Париж
с влака в 8:15 ч.
Известната г-ца Пейдж е дошла да ме изпрати?
Искам да говоря с вас.
Защо се скарахте с Джулиън? - Има само 3 минути.
Да ви подскажа ли, г-це Пейдж, че някои неща не са ваша работа?
Откакто се забъркахте в тази неприятност...
Г-н Крастър имаше неблагоразумието да се намеси в плановете ми.
А това няма да го позволя.
Някога си помислих,
че в живота ми няма място за нищо друго, освен да танцувам.
Пак ще си го мислиш, мила моя.
Ако Джулиън замине, заминавам и аз.
И какво точно възнамерявате да направите?
Ще танцувам другаде. - Аха.
Ще ви бъде много трудно с името, което ви дадох.
Стига да ви освободя от договора.
Но дори и да го направя, ще бъде ли същото?
Никога не съм претендирала, че ще бъде.
Можех да ви направя най-великата балерина,
която светът е познавал.
Вярвате ли ми? - Да.
И това нищо ли не означава за вас?
Вие знаете какво точно е това за мен.
Влакът тръгва.
Сбогом, г-н Лермонтов.
Г-ца Пейдж идва.
Джулиън.
Идвам с теб. - Ура!
Г-ца Виктория Пейдж вчера се омъжи за Джулиън Крастър в Лондон.
С почит - Димитри.
Глупак.
Не.
Влез!
Закъсня! Надявам се, че не си работил здравата.
Всичко е готово. Нося разпореждането.
Борис, не ми казвай, че отново си размислил.
Не искам да я спирам.
Може да танцува, когато пожелае.
Без "Червените пантофки". - А момчето?
Това е друго. Според договора всичко написано е мое.
"Червените пантофки" и "Хубавата мелничарка".
Не се интересувам от друго, което може да напише.
Ако задържите "Червените пантофки" в репертоара, трябва да му платите.
Вече не е в репертоара.
Чувам, че Патрик Тревелян е в Париж.
Да. Снощи вечерях и с двамата.
Боронская с него ли е?
Да. Мога ли да направя нещо?
Как е бракът им? Сполучлив ли е?
Изглежда, че Патрик смята така.
Искате ли да ви уредя среща с Ирина?
Не уреждане.
Случайност.
Борис.
Лека нощ, Борис. - Лека нощ, Ирина.
Добър сезон? - За балет Лермонтов - винаги.
Лека нощ, Борис. - Лека нощ Сергей. Сергей!
Да? - Би ли почакал, ако обичаш?
Разбира се, Борис.
Лека нощ, Борис. - Гриша, влез и изчакай, ако обичаш!
Съвещание.
Писма.
На мен никой не пише. - Не е вярно.
Ето твоето. От Вики.
От Вики?
Как е това момиче? - Прочети го и ще разбереш!
Това е от Джулиън.
Пише за новата си опера.
Описва цялата структура.
Това момче е огромен талант.
Казва...
"Тя е вдъхновение".
"Чудо".
Благодаря, г-н Буден. Това е всичко. Лека нощ.
Явно днес е ден за кореспонденция. - От двама наши млади бунтари.
Дезертьори. Надявам се да са щастливи.
Чети, Борис! - Да, прочети и това!
Може да те накара да съжаляваш, че си изгубил този младеж.
Съмнявам се. Между другото, това ми напомня,
че Жак ми изпрати новата партитура на "Хубавата мелничарка".
Харесва ми и искам всички незабавно да я чуете.
Може с нея да открием в Лондон. - С Ирина?
Ще го обсъдим. Ролята е лека, веселба, огън.
Може би ще сте достатъчно добри да я прелистите.
И, моля ви, без предразсъдъци. - Вярвам, че понякога си го казваш.
Всеки ден. Лека нощ, Сергей. - Лека нощ.
Лека нощ. - Като се замисля,
бих прочел онези писма.
В моето писмо е упоменато да се прочете само от мен.
Ще се видим по-късно, Борис. - Лека нощ, Борис.
Не можех да го оставя да го прочете.
Тя го нарича чудовище.
Талантливо жестоко чудовище.
Трябваше да му го кажеш.
Извинете, че закъснях, Борис Лермонтов.
Лейди Нестън беше в залата тази вечер.
Пристигна сутринта и ще остане няколко седмици.
А г-ца Пейдж ще дойде при нея другата седмица за кратка почивка.
Изглежда сме предопределени да се срещаме по железопътни гари.
Какво правите пак?
Чакам ви. Няма ли да седнете?
Но вие знаете, Вики,
че винаги търся велики балерини.
Липсвате на всички ни.
Надявах се, че и ние започваме да ви липсваме мъничко.
Липсвате ми.
Трябва само да попитате.
Как са всички? - И аз ли?
Да. - По-добре от всякога.
Гриша как е? - Все се кара с Боронская.
А тя? - Винаги се кара с Гриша.
А как е старият Сергей? - Подмладява се.
А вие? - Остарявам.
А вие? Щастлива ли сте?
Да. Много щастлива.
Имам предвид, като балерина. - Знаете, че не съм играла много.
Знам. Знам за всеки път, когато сте играла.
Но не спряхте да работите. - Не.
И не спряхте да вземате уроци. - Никога.
А той защо не е с вас?
Приеха операта му в Ковънт гардън. В момента е на репетиция.
Би ли се отказал, ако го помолите? - Не знам.
Знаете. - Не бих го помолила.
Тогава защо той ви моли? Знае ли какво иска?
Подготвяме нов балет.
Седмици наред работим по него.
Костюмите и декорът са най-красивите неща, които Ратов е правил.
Гриша е изпълнен с ентусиазъм, а вие знаете какво означава това.
Никой друг не е играл "Червените пантофки", откакто напуснахте.
Никой друг няма да ги изиграе.
Обуй червените пантофки, Вики, и отново играй за нас!
Слушате 3-та програма на Би Би Си.
Говоря от "Роял опера хаус", "Ковънт гардън", Лондон.
Тази вечер е премиерата на "Купидон и Психея",
новата опера на младият британски композитор, Джулиън Крастър,
чиято единствена добре позната работа досега
беше музиката за балета "Червените пантофки".
"Червените пантофки" имаше голям успех,
на представянето му миналата година в Монте Карло от балет Лермонтов,
но тук още не е виждан.
Опасявам се, че нещо май се е объркало.
Според мен някой трябва да направи изявление.
Дами и господа, Съжалявам да ви съобщя,
че г-н Джулиън Крастър, композиторът, който щеше да дирижира
собствената си опера, внезапно е заболял.
Сър Хартли Мингис ще дирижира на негово място.
Ето, сър Хартли Мингис идва.
Ще обявя имената на артистите по време на антракта.
През целия път от Лондон се чудех дали ще те открия тук.
И ето те и теб.
Напуснал си премиерата си? - Да.
Джулиън!
А защо не и ти?
Най-накрая.
Вече всичко е наред, любима моя.
Има влак за Париж в 8:00 ч. Ще се качим заедно.
По-добре побързай и се преоблечи.
Но тази вечер ще играя. - Зарежи ги!
Добър вечер, г-н Крастър.
Няма ли да им липсвате в "Ковънт гардън"?
За Бога, оставете ме на мира и двамата!
Моля те, Джулиън, изчакай, докато свърши представлението!
Тогава ще бъде твърде късно. - Вече сте закъснял, г-н Крастър.
Кажи му защо го напусна. - Не съм го напуснала.
Напротив. Никой не живее два живота, а твоят е да танцуваш.
Вики, можеш да танцуваш навсякъде по света.
Би ли се задоволила с нещо по-малко от най-доброто?
Ако е така, никога няма да си велик артист.
А ти ще я направиш ли голяма балерина? Никога.
Защо според теб чаках ден след ден, откакто ти я открадна от мен
за възможност да я спечеля обратно?
Защото я ревнуваш. - Да, ревнувам я.
Но по начин, който никога няма да разбереш.
Чакай!
Е, Вики? - Обичам те, Джулиън. Само теб.
Но повече обичаш това.
Не знам.
Ако сега тръгнеш с него, никога няма да те приема обратно. Никога!
Вики, искаш ли да съсипеш любовта ни?
Юношески глупости.
Добре. Върви тогава. Върви с него.
Бъди вярна домакиня.
С тълпа крещящи деца и край завинаги с танците.
Вики, погледни ме.
Тогава сбогом, мила моя.
Джулиън.
Вики.
Малка Вики.
Всички теб чакат.
Болката ще премине, повярвай ми.
Животът не е толкова важен.
От сега нататък ще танцуваш...
както не е танцувал никой друг.
Г-це Пейдж, къде отивате?
Дами
и господа,
С прискърбие
ви съобщавам,
че г-ца Пейдж
не е в състояние
да играе тази вечер.
Нито пък... някоя друга вечер.
Въпреки това,
решихме
да представим
"Червените пантофки".
Това е
балетът
който създаде името й
и чието име
създаде тя.
Представяме го,
защото
считаме,
че тя щеше
да го пожелае.
Джулиън.
Да, мила моя?
Свали червените пантофки.
Превод и субтитри: star6inkata
Редакция: Nikcho
http:/subs. sab. bz Translator's Heaven ®