Preveo i uskladio Ivan Štigler
PRAVA CENA
Ovo je priča o odeći, odeći koju mi nosimo,
o ljudima koji prave tu odeću,
i uticaju na naš svet.
To je priča o pohlepi i strahu,
bogatstvu i siromaštvu.
To je kompleksno jer se proteže preko celog sveta.
Ali je istovremeno i jednostavno, otkrivajući kako smo povezani
sa ljudima iza proizvodnje te odeće.
U ovu priču sam ušao bez ikakvog iskustva u modi,
počevši sa par jednostavnih pitanja.
Ono što sam otkrio,
zauvek je promenilo moje poimanje nošenja odeće,
i nadam se da će promeniti i vaše.
Možemo početi tako da se predstavite
i da pričamo kako je sve ovo počelo.
Zovem sa Lucy Siegle.
Ja sam novinar i predstavnik sa sedištem u Velikoj Britaniji,
i bila sam opsednuta, obuzeta
uticajem na okolinu i socijalne učinke modne industrije
tokom deset godina.
Volim sve počevši od odeće,
preko poezije, volim materijale,
volim boje, teksture,
volim taj osećaj.
To je koža koju smo mi izabrali.
Dakle, imam veliki orman pun odeće, i pune tašne stalno donosim kući,
svakog dana, svakog drugog dana
i nikad nemam šta da obučem.
Nikad nisam uspela da je objedinim u neku celinu.
Mi do neke mere pokazujemo drugima ko smo preko odeće.
To se stalno ponavlja kroz istoriju.
Novi trendovi na sudovima,
zatim u vreme Marije Antoanete ogromni šeširi.
Uvek je to bila lična komunikacija na mnogo načina.
To je ono što mene interesuje,
suština je šta mi želimo da poručimo drugima o nama samima.
Imali smo sistem, modni sistem
gde su ljudi išli na revije
i bilo je proleće, leto, jesen, zima,
i radilo je savršeno mnogo godina.
Dakle, zaboravimo sve to.
Taj sistem nema nikakve veze sa današnjom modnom industrijom.
Sve je izmišljeno ponovo.
Promena nemilosrdno menja način proizvodnje
i zapravo se bavi samo interesima krupnog kapitala.
Dok sam odrastao, nisam obraćao pažnju
ni na šta drugo sem na cenu odeće koju kupujem,
često se odlučujući ili za stil ili dobru cenu.
Gledajući unazad, dugo vremena
većina odeće je bila proizvedena u Americi.
Do 60-ih godina, 95% odeće je bilo domaće proizvodnje.
Danas, je samo oko 3%
a ostalih 97% izmešteno je u zemlje u razvoju širom sveta.
Poslujem preko devet godina.
Radi poređenja, mi imamo 25.000 zaposlenih koji samo proizvode konfekciju.
Mi proizvodimo svaku šestu majicu prodatu u Americi.
Ako odete u prodavnicu, i uporedite cene stavki u posednjih 20 godina,
videćete da su se cene snizile, tokom posmatranog vremena.
Da li su se smanjili naši troškovi? Apsolutno ne.
Naši troškovi su porasli.
Što više izmeštamo našu proizvodnju, cena odeće koju kupujemo pada,
otvarajući put novom modelu, zvanom "brza moda"
koji preko noći menja način kupovine i prodaje.
Najnovija prodavnica H&M na 5 Aveniji na Menhetnu
je najveća u istoriji kompanije i prva od mnogih novih koje su planirane.
To je deo revolucije u trgovini - brza moda.
Umesto dve sezone godišnje, mi sada imamo 52 sezone godišnje.
Svake nedelje dolazi nešto novo.
A brza moda je stvorila to,
da se prvenstveno proda više proizvoda.
"Mi volimo TopShop"
Možete dobiti ovu metalik suknjicu za samo 39 dolara
u novoj radnji Joe Fresh.
...sa privlačnijim cenama za kupce koji obraćaju pažnju na cene...
Američki kupci su opčinjeni modom H & M, a mi znamo te amerikance,
oni se kod kupovine odlučuju prema ceni.
Ako kombinujete modu i cenu, onda imate pravu kombinaciju.
Japanski proizvođač odeće je ostavio
brz i efektan trag ovde u Americi.
Cene su pale.
Način proizvodnje je potpuno promenjen.
I morate se zapitati: "Gde je tome kraj".
Globalno tržište je mesto gde izmeštamo proizvodnju,
pod uslovima koje mi želimo i proizvodi dolaze ovamo
toliko jeftini da ni ne promislimo dvaput pre nego što ih bacimo.
Globalna proizvodnja u osnovi znači da je proizvodnja dobara
izmeštena prema jeftinim ekonomijama,
naročito tamo gde su plate niske i ostaju niske.
To znači da sa vrha lanca odlučivanja, biraju gde ce se proizvodi,
i mogu da ih menjaju, ako na primer, u fabrici kažu:
" Ne možemo jeftinije."
Onda oni kažu, "Dobro, ne radimo više sa vama.
idemo na drugo mesto gde je jeftinije."
Dhaka, Bangladeš
Na zapadu kažu: "niske cene svakog dana"
Svakog dana stvaraju teškoće meni i mojim radnicima, i tako to ide.
Konkurentske radnje se takmiče tamo.
Kad dođu ovde da poručuju i da pregovaraju,
kažu nam: "Vidite, ta i ta radnja ovu majicu prodaje za 5 dolara,
a ja hoću da je prodam za 4 dolara. Hoću da snizite svoju cenu."
I mi je snizimo.
Zatim dođe druga i kaže: "Hej, oni prodaju za 4 dolara.
naša krajnja cena je 3 dolara, pa ako možete za 3 dolara,
sklapamo posao, inače nema ništa od posla."
Nama očajnički treba posao i nemamo drugih opcija, pristanemo.
Mi stalno pokušavamo da preživimo.
Na kraju, nešto mora da popusti.
Ili da porastu cene proizvoda
ili da zatvore fabrike,
ili da smanje troškove proizvodnje.
Smanjenje troškova i ignorisanje sigurnosti.
To je bilo prihvatljivo kao deo poslovanja u novom modelu,
do jednog jutra u aprilu mesecu,
kada je događaj na predgrađu Dhake u Bangladešu,
pokazao, na naslovnim stranama novina, skrivenu stranu modne industrije.
Državni mediji u Bangladešu javljaju da se srušila zgrada od 8 spratova
u blizini glavnog grada Dhake, u kojoj je poginulo više od 70 ljudi.
Spasioci stalno traže preživele u ruševinama.
Ima na stotine mrtvih, stotine su možda živi zatrpani,
a zvaničnici Bangladeša navode da je vlasnik fabrike ignorisao naređenje
da se zgrada evakuiše.
400 mrtvih, i kako se veruje stotine nestalih.
Tekstilni radnici u Bangladešu plaćaju cenu jeftine odeće.
Velika gomila se skupila blizu zgrade,
porodice traže svoje članove,
i kažu da se čuju krici
ljudi koji su pod ruševinama, tražeći pomoć.
Mnogi su izgubili svaku nadu.
Sa mesta gde sam radila,
prišla sam bliže stepenicama.
Kad sam stigla do njih,
zgrada se srušila i
moje noge su bile pod ruševinama.
Zid mi je pao na noge.
Shvatila sam da ne mogu
da izvučem noge, pa sam odustala.
Stotine misli mi je prolazilo kroz glavu.
Čak nisam mogla ni da plačem.
Pisala sam o problemima u lancu nabavke,
posebno kod brze mode,
i pokušala da izrazim kako se pomera rizik
na najranjivije i najmanje plaćene.
Pokušavate da to izrazite, ali ne možete da zamislite
tako katastrofalne slike nečega što želite da opišete.
Rana Square je za mene bila kao horor priča.
Dve nedelje posle nesreće, i smrti 931 radnika
ispostavilo se da je to najgora nesreća tekstilnih radnika u istoriji.
Najstrašnija stvar je u tome da su radnici upozoravali
na pukotine koje su se pojavljivale.
Govorili su da je zgrada nesigurna,
i da su bili silom naterani da se vrate unutra.
Mnoge preživele su pitali
kako su mogli da ih nateraju da se vrate na posao
kada je rukovodstvo znalo za pukotine u zgradi
i za zabrinutost radnika na dan kada je zgrada pala.
Većinu odeće u amerčkim radnjama proizvode radnici u Bangladešu
koji zarađuju 2 dolara na dan.
U rušenju tekstilne fabrike, prošlog meseca, poginulo je više od 1.000 ljudi,
a nekoliko meseci ranije, u požaru je bilo više od 100 mrtvih.
Dok se izvlače tela iz ruševina, u drugoj fabrici u Bangladešu izbio je požar,
usmrtivši osam radnika.
Dok priče o nesrećama u tekstilnoj industriji pune novine, postaje jasno da su tri od četiri
najveće tragedije nastale u prošloj godini.
Dok raste broj mrtvih, raste i profit.
Godina nakon što se desila nesreća u Rana Square bila je najprofitabilnija ikada.
Globalna modna industrija vredi godišnje blizu tri triliona dolara.
Bangladeš je posle Kine drugi najveći izvoznik odeće.
Kako? Pa, za razliku od drugih proizvođača
radnici u Bagladešu su slabo plaćeni a sindikati imaju velika ograničenja.
Država je na drugom kraju lanca zarade.
1.000 jadnih devojaka je poginulo
jer nikoga nije bilo briga, j..... im se za njih.
Samo žele jeftin proizvod i dobru zaradu.
Ne bi trebalo da je tako.
Svi treba da preuzmu odgovornost za te devojke.
Tako je to.
Može se opet desiti.
Izvinite, ali nije to samo pritisak cena.
To je nešto...
Ignorisanje života drugih.
To ne... ne bi... nije u redu.
Mi smo u 21. veku.
Živimo u globalnom svetu,
i samo ignorišemo živote drugih?
Kako je to moguće?
Ogromna pljačkaška industrija
koja proizvodi mnogo profita
za šačicu ljudi.
Zašto nije u mogućnosti da pošteno podrži svojih milion radnika.
Zašto ne omogućite njihovu sigurnost.
Mi pričamo o ljudskim pravima.
Zašto ne omoguće
dok gomilaju enormne profite?
Jer ne rade kako treba?
To ih ja pitam.
Lusino pitanje deluje sasvim očigledno.
Ali umesto odgovora, gde god da pogledam ljudi stalno pravdavaju cenu
ekonomskim koristima koje se stvaraju.
Takva proizvodnja sa niskim platama, tzv. "poslastičarnicama"
nije najgora opcija za radnike.
Oni su deo procesa koji podiže životni standard
i vodi do boljih plata i boljih radnih uslova.
Trenutni uslovi za razvoj su kapital, tehnologija
i ljudski resursi i radne sposobnosti.
Kada se pojave takve radionice u tim zemljama
ta tri elmenta pokreću radnike
i pokreću proces.
Mogu li "poslastičarnice" stvarno da budu dobre?
Da, te strašne, užasne radionice.
Sam naziv "poslastičarnice"
dočarava užasne slike siromašnih ljudi i dece.
koje pate u trećim zemljama, porobljeni u užasnim uslovima,
proizvode robu za nas, sebične amerikance.
I hvala. Dobro!
Da li mi smeta što ti ljudi rade u fabrikama
praveći odeću za amerkance, ili evropljane?
Ili oni... Kako provode svoj život?
Da li je to što me pitate?
Da, naravno.
Ne. Znate oni rade svoj posao.
Mogli bi da rade daleko gore poslove.
Idemo uživo i pitam vas da mi objasnite "poslastičarnicu".
Moramo biti jako jasni o čemu govorimo.
Govorimo o mestima sa očajnim radnim uslovima,
sa stanovišta običnog amerikanca,
jako niskih plata za naš nivo, mesta gde rade deca,
što možda se krši zakon o radu te zemlje,
ali ključna karakteristika, o kojoj želim da pričam večeras,
je da su ti ljudi odlučili da tu rade, - naravno ima i gorih odluka.
Mislim, nema ničega opasnog u šivenju odeće.
Krenuli smo sa relativno sigurnom industrijom.
Nije to kao vađenje uglja, ili prirodnog gasa,
ili drugih stvari koje mogu... koje su mnogo opasnije.
Rad i zarade u tim radionicama izgledaju kao strašna stvar
svakome ko na zapadu ima novca da kupi TV i gleda vaš video.
Ali moramo zapamtiti to da mogućnosti za te radnike nisu i naše mogućnosti.
Oni imaju mnogo gore mogućnosti nego mi, i to je obično mnogo gore od rada u tim fabrikama.
Niske plate, nesigurni radni uslovi i nesreće u fabrikama
su izgovori za kreiranje poslova za ljude bez drugih mogućnosti.
Ta priča je iskorišćena kao podloga za objašnjenje kako modna industrija radi danas.
Ali ima i drugih koji misle da postoji bolji način
za proizvodnju odeće, povećanje ekonomskog rasta
bez da to izaziva toliki ekonomski danak.
Dakle, još ne znamo koliko je dugačak ovaj vez.
Možeš li pitati Santa...
Koliko je to dugačko?
Pretpostavljam jer već su to videli u prelomu za štampu FAB,
ali bilo bi lepo da znamo?
Ja sam Safia Ninei, C.E.O. (izvršni direktor) firme People Tree,
a People Tree je modna marka poštene trgovine.
Osnovana je u Japanu pre 20 godina.
Brinuli smo da smo previše kao mornarica.
A sada?
Jer smo stavili više crne u PV14 i bilo je jako dobro,
u saradnji sa Orla design.
Imamo li dovoljno crno-belih slika u našoj kolekciji?
Izgubili smo taj deo ovde, desno,
ali mislim da ova pink, stvarno...
Jedna od ovih slika...
Malo sam zabrinuta ali dobro izgleda.
Većina modnih marki, počinju od koncepta kolekcije ili stila.
Retko pomisle: "Ko će da proizvodi ovo?"
ili "Kako da osiguram da i dobavljač i proizvođač imaju šta da jedu".
Ono što ovde u People Tree želimo da radimo je da počnemo sa mogućnostima proizvođača
u svakoj grupi, i onda da kreiramo dizajn za kolekciju pazeći na estetiku i celovitost kolekcije.
U početku sam radila sa nezavisnim dizajnerima
i išla u Bangladeš, Zimbabve, Indiju, Nepal, Filipine
i postepeno sklopila neverovatnu mrežu
FTO (Field Training Officer) (ljudi za obuku na terenu)
za razvoj žena, društveni razvoj radnika i okruženja.
Oni su neophodni za sve što mi radimo.
Tokio, Japan
Jedan, dva, tri.
Srećan dan Svetske poštene trgovine! (World Fair Trade)
Danas je 15-ta godišnjica World Fair Trade.
Mi organizujemo ovakve događaje u preko 60 zemalja
kao pokret za poštenu trgovinu,
gde učestvuje od 10 do 60 organizacija.
Kao što to radimo ovde,
tamo počinju da se održavaju modne zabave
i seminari na više od 3.000 lokacija širom sveta.
Dobar posao! Bilo je... stvarno odlično!
Okreni se malo prema meni, samo malo!
To je lepo.
Poštena trgovina je javna reakcija da bi se popravila socijana nepravda
u sistemu internacionalne trgovine, koji je veoma neefikasan,
gde radnici i seljaci, ne dobijaju platu za život
i gde se na životnu sredinu uopšte ne obraća pažnja,
tokom proizvodnje proizvoda koji svakodnevno kupujemo.
Dhaka, Bangladeš
Zovem se Šima.
Imam 23. godine.
Imala sam 12. kada sam došla ovamo.
Šima je jedna od 40 milona radnika tekstilne industrije u svetu.
Skoro 4 milona tih radnika je u Bangladešu, rade u skoro 5.000 fabrika,
praveći odeću za vodeće zapadne marke.
Preko 85% radnika su žene.
Sa minimalnom platom manjom od 3 dolara dnevno, one su među najmanje plaćenima u svetu.
Kada sam došla ovde, bila sam kod ujne.
U početku plata je bila 10 dolara mesečno.
Kako se zove tvoja mama?
Nadia Akhter
Vodila sam je nekoliko dana u fabriku
ali je bilo stravično toplo u fabrici.
A bilo je i hemikalija u fabrici
koja su veoma opasna za decu.
Nije mogla da ostane sa mnom ovde
jer nema ko da je čuva.
Radnici ne bi smeli da ne veruju svojim gazdama.
Ako imaju poverenje onda je radna atmosfera u fabrici dobra.
Moraju da ih poštuju, vlasnici ih plaćaju u skladu sa zakonom.
Ako nemaju takvu vrstu poverenja, onda nema rezultata.
Ja sam organizovala sindikat na poslu.
Ja sam predsednik od osnivanja.
Predali smo listu zahteva.
Menadžer je uzeo list.
Imali smo prepirku sa menadžerom.
Posle prepirke, menadžer je zaključao vrata.
I zajedno sa njim, 30-40 zaposlenih nas je napalo
i pretukli su nas.
Koristili su stolice, štapove, vage
čak su nas tukli i makazama.
Najviše su nas šutali i udarali
i udarali nam glave o zid.
Najviše su udarali u grudi i abdomen.
Pretpostavlja se da svaka šesta osoba na svetu danas, radi u nekoj od tih modnih industrija,
čineći je radnički najzavisnijom granom industrije na svetu.
Najviše od toga odrade ljudi kao Šima, bez prava glasa u lancu snabdevanja.
Da bi potpuno razumeli uticaj koji moda ima na svet
moramo se vratiti tamo gde je sve počelo.
Moji baka i deka su došli ovde u 20-ih i ovo je deo mog nasleđa.
Ljudi se pitaju zašto gajim organski pamuk.
Deka je bio stari nemački seljak i smatram da treba da poštujemo zemlju.
Mi upravljamo zemljom, i poštujemo život na zemlji.
Mi smo u visokim ravnicama u Teksasu
i obrađujemo 1.2 milona hektara pod pamukom u ovoj regiji.
Bukvalno to je najveća površina pod pamukom u svetu.
U zadnjih deset godina, 80% je GMO pamuk, genetski modifikovan.
Pretežno je to vrsta Roundup Ready, što znači da seljaci umesto povremenog
zaprašivanja korova, ili zapošljavanja ljudi da očiste korov,
sada prskaju celo polje.
Pamučno vlakno je najčešće korišćeno vlakno za odeću na svetu.
Dok raste apetit za modom, tako i seme pamuka mora
da se prilagodi potražnji. Sada je veliki pritisak da se
industrijalizuje poljoprivreda, intenzivira agrokultura.
Tako da umesto starih načina obrade, koji su u skladu sa prirodom,
koji su u skladu sa ciklusima kalendaske godine i sezone,
vi sada vidite proces gde se zemljište posmatra kao fabrika.
Sada se koristi nova praksa: "mi tretitamo milione hektara jednako".
Na njih se sipaju posebne hemikalije koje imaju veliki ekološki efekat
a niko nema pojma koje su posledice.
Priroda može da izleči male predele.
Ali kada se koristi na ogromnim površinama sa sveukupnim pristupom,
niko nema pojma šta se dešava.
Za nas, to ne smanjuje upotrebu pesticida i hemikalija koje idu na pamuk,
to je najveća stavka, ali ne kod nas,
to je prednost da smanjujemo upotrebu.
Ne u našem kraju, gde mi dimimo milone hektara i dolara
zbog Roudup-a na celim Južnim ravnicama.
Koji to uticaj ima na zemljište sa ostacima na mikroskopskom nivou?
Kakav uticaj ima na ljude u oblastima?
Koja je cena toga?
Monsanto (najveći GMO proizvođač semena)
se ponosi da je lider u inovacijama u agrokulturnom sektoru
tako da ta dostignuća mogu da udvostruče prinos za buduće potrebe sveta.
Mi smo posvećeni tome da inovaciju dostavimo svim seljacima da proizvedu i sačuvaju više,
i time poboljšaju život ostatku sveta.
Zajedno, mi se suočavamo sa izazovima sledeće generacije
i dalje.
Delhi, Indija
Posle rata, sve stare fabrike
koje su proizvodile hemikalije, eksplozive, bile su razbacane svuda.
Zapadne zemlje su smislile da je dobra ideja prodati ih u treće zemlje, jer ako proizvode eksplozive,
mogu da proizvode i azotno đubrivo.
I onda su počeli da favorizuju azotno đubrivo od 50-ih, kada smo stekli nezavisnost.
Ali azotno đubrivo ne radi baš najbolje sa prirodnim biljkama.
Poroblem je smeštaj.
Tako su reorganizovali sistem
da se redizajniraju biljke kako bi bolje koristile hemikalije.
BT pamuk je pamuk koji ima dodat gen bakterije da bi proizvodio otrov.
Ali BT pamuk, koji je trebao da kontroliše štetočine,
bio je ponuđen jer kompanije poseduju pravo na seme.
Patentirajući te GMO biljke
Monsanto je postao najveća hemijska i semenska grupa u istoriji.
Želeo sam da razgovaram sa nekim ko je radio za tu kompaniju,
i bivši generalni direktor za Indiju je hteo da razgovaramo.
Jedan od mojih prijatelja je radio u istraživanju, radio je na modifikovanim usevima.
Došao je u hotel na piće, i nakon nekoliko pića mi je rekao:
"Hej, Jag, promenićemo način poslovanja koji vi vodite u Indiji."
Ja sam pitao, "Kako to misliš?"
"Oni ulaze u posao sa semenom, i to sa svim vrstama semena,
tako da će imati monopol na seme, i svaki seljak će morati da kupuje od nas."
To me je uplašilo.
Ako siromašni seljak mora svaki put da kupuje skupo seme od Monsanta,
a u to vreme nisam imao pojma šta je to BT.
GM seme, nisam o tome ni razmišljao.
Čak i sam monopol na seme je jako loš.
Seljaci odlaze u dužničko ropstvo samo da nabave seme
koje je 17.000 % skuplje.
Dodatno se zadužuju, jer seme nema zaštitu od nametnika, tako da kupuju pesticide.
Nevolja kod hemikalija, đubriva ili pesticida je ta da su to tzv. ekološki narkotici:
što ih više koristite, više cete morati da ih koristite.
U početku, povećava se prinos ali onda počinje da opada
zbog kontaminacije zemljišta.
Pendžab, Indija
Najviše pamuka se gaji u regionu Pendžaba
koji je brzo postao najveći potrošač pesticida u Indiji.
Dr. Pritpal Singh istraživao je uticaj hemikalija na ljudsko zdravlje
i istraživanja pokazuju veliko povećanje deformiteta kod beba,
raka i mentalnih bolesti u regionu.
U svakom selu naći ćete stotine obolelih od raka.
U svakom selu naći ćete 70-80 dece sa
mentalnim retardacijama i fizičkim invaliditetima.
Kompanije koje proizvode pesticide i đubriva,
potpuno odbacuju posledice pesticida i đubriva,
a to su klasični simptomi toksičnosti.
U selu ima još 60 dece sa
mentalnom retadacijom, kao i ovo dete.
To je veoma opasan fenomen u Pendžabu.
Siromašni ljudi, seljaci, radnici i mali posednici
oni su dostigli svoj maksimum,
tako da ne mogu priuštiti lecenje.
I na kraju moraju čekati na smrt svoje dece.
Majka čeka smrt ovog dečaka.
Kompanije koje proizvode GMO i hemikalije, to su iste kompanije.
To su iste kompanije koje proizvode lekove koje su patentirali.
Znači vi imate rak, oni imaju veći profit.
Za njih je to uspeh, uspeh, uspeh...
a za ljude i prirodu gubitak, gubitak, gubitak...
Danas agenti tih kompanija odlaze kod seljaka i kažu im:
"Ti mi duguješ mnogo. Moraš to da platiš. Tvoja zemlja je sada moja."
Tada seljak ode na svoju farmu, ispije bocu pesticida, i ubije se.
Sve udovice sa kojima sam pričala kažu:
"Komšija dolazi i kaže da su mog muža našli da leži u polju."
Poslednjih 16 godina bilo je preko 250.000 samoubistava seljaka u Indiji.
To je u proseku jedan na svakih pola sata.
To je najveći talas samoubistava ikada u ljudskoj istoriji.
Kad je postalo jasno koliki je uticaj mode na svet, povećan je broj istraživanja
koji ukazuje da postoji rastući uticaj i na nas, koji kupujemo tu odeću.
Nakon 20 godina istraživanja i stotina studija,
rezultat je da što se ljudi više fokusiraju na materijalne vrednosti
više tvrde da novac, izgled, njihov status i imovina su jako važni,
ali i da su manje srećni, više depresivni i više zabrinuti.
Znamo da ta vrsta psiholoških problema ima tendeciju pogoršanja
kada se povećaju materijalne vrednosti.
To je u totalnoj suprotnosti sa porukama kojima nas obasipaju iz reklama
koje sugetišu da će nam materijalizam, trka za imetkom i posedovanje stvari doneti sreću.
Važno je shvatiti da je reklamiranje vrsta, ili kategorija propagande.
O tome mislite kao o totalitarnoj propagandi, veoma mutnoj raboti,
zvučnici, gomila kliče i tako to, i onda pomislite na Hitlera.
O tome mislimo kao o nečem stranom, ali to je američka poslastica.
Dakle, reklamiranje deluje, zato što se pametni reklameri trude
da povežu potrošnju nekog proizvoda, porukom koja sugeriše da će ispuniti
vaše potrebe tako što ćete nabaviti to.
Oni žele da vi pomislite da u tome izgledate predivno.
Onda kažu: "Ne, u tome izgledate debelo, to vam ne stoji.
Žao mi je što ste to kupili, ali možete da kupite nešto drugo."
Nosite sada
Kupite sada
U svim reklamama za kola koje vidite, poručuju:
"najzad, konačno, imam ih, ja sam uspešan jer vozim BMW ili Audi."
Ili za sve te šampone za kosu koje vidite, osoba koja ima predivnu kosu
je prihvaćena i cenjena od ljudi oko nje.
Osnovna poruka je: Način kako da rešite sve probleme u životu,
a svi mi imamo probleme u životu.
Način kako da rešite sve probleme u životu je kupovina!
Ćao ljudi!
Danas vam donosim mnogo odeće!
Otišla sam u kupovinu pre koji dan, i bukvalno sam odlepila,
i kupila sam mnogo stvari.
Moj mailbox spam je, bukvalno, eksplodirao,
jer želite mnogo odeće.
Pa izvolite.
Važi. Prvo, imam neke stvari koje sam kupila i H & M.
Onda sam otišla u Forever 21...
Nije to bilo pitanje, već sudbina, da je kupim, da može da poleti prema meni, letela bi.
Kupila sam ovu suknju, jarko žuta, i bila je 8,50 dolara.
To je džins sa dugmadima...
a ja je volim, volim, volim je!
To je sivi pleteni džemper, pun ružičastih srca.
Volim. Volim naglašene stvari.
Ima znak jin jang.
Volim ovo jako.
To je jako lep svetlo plavi džemper.
Ne znam da li je nošen, ali sad ga imam,
ne znam da li mi se svidaju obe.
Moram da prestanem.
Milano, Italija
Pokušavam da shvatim zašto ljudi ne shvataju da postaju sve siromašniji.
Pitam se: "Šta se promenilo od kad sam ja bio mlad?"
Moda je to što se dramatično promenilo.
Mogu da kupim jednu, dve, četiti majice godišnje.
Sada, i moja deca, za svaku žurku kupuju novu majicu.
Tada sam shvatio da je brza moda nešto potpuno novo.
Primetili ste da su cene pale zadnjih godina.
To je pratilo nestanak srednje klase.
Dakle, sve što vam stvarno treba je veoma skupo,
kao kuća, školovanje i životno osiguranje.
Sa druge strane, tu je izvor utehe za deo svog života.
Mogu da kupim majicu, dve nedeljno ili dnevno, iako sam siromašan i izgubljen.
Danas kupujemo preko 80 milijardi komada nove odeće, svake godine.
To je povećanje od 400% u odnosu na pre dve decenije.
Način kupovine odeće se tako brzo i fundamentalno menja da samo malo
ljudi uspeva da shvati početke ovog načina, ili posledice takve neverovatne potrošnje.
Bio je članak u novinama, koji je vodeći magazin za reklamu,
poznati pisac, Earnest Elmo Calkins, bio je veliki majstor štampane reči.
Bio je to članak pod naslovom "Potrošnja".
U članku, napominje da postoje dve vrste prozvoda.
Za upotrebu, kao veš mašine, automobili...
stvari koje kupujete i koristite dug vremenski peroid.
A tu su i potrošne stvari, kao žvakaća guma, cigarete i ostale stvari sa rokom trajanja.
Kaže da je smisao potrošnje da privuče ljude da isprobaju stvari koje koriste i koje jedu.
Sa novinom: Kupi jedan, uzmi tri gratis,
u radnji Jos. A. Bank, odelo je jeftinije od papirnih ubrusa.
Sada je tu nova posuda za korišćenje.
Četiri odela po ceni jedne skromne večere,
osećam se dobro kad ih bacim kada završim.
Pogledajte naše deponije i videćete deponije na kojima se količina
odbačene odeće postepeno povećava tokom poslednjih 10 godina,
kao prljava senka modne industrije.
Dok mi degradiramo i uništavamo poslednje netaknute delove preostale divljine,
mi se sve više i više okrećemo proizvodnji jednokratih stvari.
To nema nikakvog smisla.
Moda nikada, ali nikada, ne bi trebalo da se smatra jednokratnim proizvodom.
Nakon velikih promena u bilo kom industrijskom sektoru
treba vremena pa da počne da se oseti smrad
raspadanja nečega što zagađuje.
Mislim da se promena nazire jer ne možete poreći uticaj brze mode
koja ima ogroman uticaj na zemlje u razvoju.
Prosečni amerikanac baci oko 37 kg tekstila godišnje.
Na to treba dodati još 11 miliona tona tekstilnog otpada samo iz Amerike.
Većina otpada nije biorazgradiva.
Ostaje u deponijama 200 godina, i duže otpuštajući otrovne gasove.
Sama količina jeftine odeće, iako se ljudi osećaju,
da kompenzuju dajući je u dobrotvorne svrhe,
put majice koja je donirana je teško shvatiti.
Port-o-Prince, Haiti
Pepe je zaraza na Haitiju. Ne samo ovde,
bilo koju zemlju trećeg sveta da posetite, to je veliki problem.
Pepe je gomila odeće, koja pretežno stiže iz S.A.D..
Ljudi kupe celu balu odeće... Nemaju pojma šta kupuju.
To je odeća koja je donirana i koja se ne može prodavati u radnjama.
Oni ih zapakuju i šalju u zemlje trećeg sveta i sve to pretežno završi ovde.
Ispada da se samo 10% donirane odeće prodaje u jeftinim radnjama.
Kako se rešavamo svoje odeće sve brže i brže, sve više se zatrpavaju zemlje u razvoju, kao Haiti.
Kako raste količina second-hand odeće na Haitiju, tako lokalna tekstilna industrija nestaje.
To je nekada bio ponosan sektor za proizvodnju odeće,
sada Haiti proizvodi jeftine majice koje se izvoze u S.A.D..
Pre su ljudi dolazili da uče šivenje.
Ljudi su dolazili i tražili da uče šivenje.
I tada sam ih učio.
Znali ste da ćete naći posao sa tim kvalifikacijama.
Danas, neko može da nauči da šije,
ali nema posla niti može da se živi od toga.
Kažem ljudima, prestanite da kupujete stvari
koje nisu dobre, koštaju oko 10 dolara.
Samo odete u radnju i kupite haljinu koja košta 10 dolara.
Zato što je tako jeftina može da se baci.
A sutra opet isto, i opet.
Dok svesnost o uticaju mode na svet raste, ključni igrači u industriji počinju da se pitaju
o uticaju modela koji se temelji na bezobzirnoj proizvodnji i beskonačnoj kupovini.
Ovde u Patagoniji, mi mrzimo reč "potrošač".
Tražimo bolju reč, na primer "mušterija" i volimo mušterije koje prepoznaju
uticaj svog potrošačkog ponašanja.
Kao kupci, znaju, da su deo problema.
Mi se nadamo da ćemo motivisati mušterije da se udružimo u preispitivanju potrošnje.
Bez smanjenja potrošnje, ne verujem da kao kolektiv, možemo
pronaći kolektivno rešenje za probleme sa kojima se suočavamo iz godine u godinu.
To sve vodi ka propadanju zdravlja planete.
Modna industrija treba da razmisli.
Treba da se stane i pogleda kako se radi na konvencionalan način,
da ih zapitamo, da ih izazovemo.
Za mene kao dizajnera, najuzbudljivije je, što to upravo i radim.
Uzbudljivije nego da kažem: "Sviđa mi se ova boja ova sezona"
ili "Ova silueta ili dužina".
Za mene je mnogo veći izazov i uzbuđenje da pogledam industriju i kažem:
"Znate šta? Ja ću to uraditi na način koji neće škoditi planeti".
Kompanije ubeđuju, kroz reklame, društvo da je sreća u stvarima, da se prava sreća
dostiže sa godišnjom, sezonskom, nedeljnom, dnevnom povećanom količinom kupljenih stvari.
Mi želimo da naše mušterije razmisle o toj pretpostavci, da shvate odakle to dolazi.
Kroz to razumevanje, zajedno, možemo da promenimo način rada.
Kupci moraju da znaju da oni odlučuju. Bez njih mi ostajemo bez posla.
A to je veoma važno.
Ako vam se ne sviđa nemojte kupiti.
Šantu ja volim čipku. Čipka je jako lepa.
Šta misliš da čipku stavimo samo na jednu stranu?
I ovde treba da dođe čipka.
Izgleda jednostavnije ako se stavi samo napred.
Stavićemo je i ovde.
Neće mnogo uticati na cenu.
Nije pregusto?
Kako bi bilo?
Swallows, je modna kompanija poštene trgovine
ali i razvojni partner.
Pomažemo preko 3.000 ljudi u ovom selu.
Dolazim ovamo svaka četiri meseca.
Posetu zovemo "proizvodno putovanje".
Radimo sa proizvođačima, da razrešimo poteškoće koje imaju da bi proizveli kvalitetan proizvod
koji će izneti na tržište.
Mi podržavamo fer trgovinu, otrivamo koje su poteškoće
u ostvarivanju socijalne dobrobiti ili da poboljšamo zaštitu okoline.
Za mene je to partnerstvo.
To je pronalaženje kreativnih rešenja, zajedno sa njima, kao i sa timom ovde,
slušanje koje probleme imaju i zajedno pronalaženje načina za bolji rad.
Pozivam najbolje zaposlenike, ovde u Swallows-u,
pozivam ženskog predstavnika da dođe u London na jesen ili sledeće proleće.
Razmislite ko bi to mogao biti, ko će biti najbolji predstavnik.
Želim da saznate ko su vaše mušterije, i da stvarno razumete tržište i da to,
kad se vratite, prenesete ostalima ovde.
Ako je jedna nit, jedan bod, trebalo bi da bude gušće.
Dobro.
Neka nastavi da šije još malo, mi idemo u sobu sa uzorcima, PV15.
Može li nam ona pokazati šta još radi? Naravno.
Nadamo se da će firma People Tree, biti neophodna,
i nadam se da imamo sistem trgovine koji se brine za ljudska prava i okolinu.
Ali što se više uključujemo u razvoj i saradnju sa partnerima,
sve više i više isplivava prljavština u poslovnoj praksi, koja potkopava
sve u šta verujemo, u šta većina ljudi veruje.
Ljudi iz People Tree stvarno se razvijaju organski.
Odstasla sam sa ljudima koji strastveno veruju da postoji drugi način...
da se radi, živi, jede, da se komunicira sa ljudima na human način.
Ne mislim da će biti hiljade radnji koje će prodavati proizvode People Tree,
ali vidim da moramo još mnogo toga da učinimo.
Mislim, ne samo kreiranjem novh poslova za 7.000 ljudi koji rade za People Tree.
Takođe želim da budem katalizator promena u sektoru, pokazujući, dokazujući da taj model radi.
Kada smo počinjali da budemo "organski", bilo nas je samo dvoje ili troje
u marketinškoj zadruzi koju je osnovao Texas Organic Cotton,
gde je dogovoreno da će gajiti i prodavati organski pamuk.
Krenuli smo u Jakob Javits (kongresni centar)
i sa svim tim biljkama i pamukom, rekli smo "Da, imamo organski pamuk",
i ljudi su nas gledali kao da smo potpuno ludi.
Potrošači često postanu svesni ... organskog mleka kada imaju alergije.
I, interesantno, pamuk i šta sve stavljaju na svoju kožu, naš najveći organ, ljudima uopšte nije važno,
nije im jasna veza kada kažu: "Ja volim organsku jabuku,"
jer nisam izložen pesticidima, hemikalijama."
Nije im jasna direktna veza sa odećom.
I morate početi gledati mnogo šire.
Ovo je naš vazduh, naš svet. Naša planeta, naši ljudi.
Takođe svest o... Nećete osetiti direktno uticaj kupujući
organske majice. Ali uticaj...
Je u većoj slici, u velikom svetu, posebno gde se gaji pamuk.
Kada dođu jaki mrazevi, a organski farmeri se nadaju mrazu,
jer bukvalno oljušti biljke od lišća pa kad se bere, zrele kapsule su otvorene,
i pamuk izlazi iz čaure u delovima.
Ova mašina je kombajn za pamuk.
I zove se kombajn za pamuk jer bukvalno dolazi i delovima kao prsti
bere sve kapsule sa stabljike.
Ako pogledate tamo, kombajn je pokupio sve sa stabljike.
Jedini problem koji imamo trenutno, sa ovim modelom, je pitanje profita.
Ne uzima se u obzir: "Ovaj trošak, po kojoj ceni? "
Cena je zagađenje vode, cena rada, rešetke na prozorima, ljudi koji poginu u požarima
u fabrikama, cena farmera koji nemaju pristup obrazovanju niti zdravstvenoj zaštiti.
Mi ne izračunavamo koja je stvarna cena.
Kanpur se nalazi na reci Gangu, najsvetijoj reci.
Reka je važna za još 800 miliona Hidusa a služi i kao žila kucavica
za sever Indije.
Fabrike kože u Kanpuru zagađuju i ubijaju reku.
Sa rastućom potrebom za jeftinim materijalima kao što je koža,
Kampur je glavni grad za izvoz kože u Indiji.
Svaki dan kožare izbacuju preko 50 milona litara otrovne vode.
Teški metali koji se koriste kod štavljenja, kao što je hrom-6 odlazi na polja i u vodu za piće.
Na mestima kao što je Kanpur, daleko od očiju sveta,
zapadne kompanije nabavljaju jeftine sirovine
izbegavajući svaku odgovornost za povećanu cenu po ljudsko zdravlje i okolinu.
Ljudi u tom području su pogođeni zagađenjem iz štavionica.
Okolina je kontaminirana, zemljište je kontaminirano.
Jedini izvor pijaće vode, podemni izvor, je kontaminiran hromom.
Poljoprivredni proizvodi, povrće i salata.
Koji se proizvode tamo.
Zdravlje ljudi je narušeno.
Ljudi pate od raznih kožnih oboljenja: osipi, plikovi, fistule, utrnutost udova.
Ljudi pate od stomačnih bolesti, neki imaju i rak.
Moja ćerka ima žuticu.
Svake godine, ljudi u skoro svakoj kući
u ovom regionu pate od žutice.
I moja žena pati od žutice.
Svake godine, mnogi, imaju iste probleme.
Sva ušteđevina ide na lečenje
jer hrom u vodi, napada jetru,
stvara digestivne probleme i mnogi imaju žuticu
ili rak jetre ako se ne pazimo.
Možete imati najbolje materijale za tržište visoke mode u Milanu ili Parizu ili Londonu.
Ali ovde se toliko dešava iza scene, i koristi se toliko hemikalija,
a otpadne vode se izlivaju direktno u reke.
Ali, mi gledamo samo jedan trenutak kada je proizvod završen.
Moramo da se zamislimo nad time.
Moda je danas drugi svetski zagađivač zemlje, odmah posle naftne industrije.
Alarmantno je to što ne samo da koriste velike količine resursa
čineći ogroman uticaj na okolinu, već da se taj uticaji čak ni ne meri.
Zato što su u takvom izobilju ti resursi se smatraju da će tu biti zauvek.
Mislim da industrija na to računa jer tek posle 50-ih godina
imamo industrijsku ekspanziju i eksponencijalan rast
a i potrošnja resursa je porasla eksponencijalno.
Naši životi zavise prvo od prirodne ekonomije.
Ta ekonomija je ogromna i nije uračunata.
Zatim imamo ekonomiju ljudi, radnika, farmera.
I to postaje nevidljivo kroz ove konstrukcije, prvo depresija, zatim tokom ratnih godina,
broj koji se zove BNP, bruto nacionalni prihod
koji meri samo ono što je trgovano, i to postaje roba.
Mnogi resursi koje koristimo u proizvodnji odeće
nisu uračunati u cenu proizvodnje odeće.
Imate vodu koju koristite, zemlju za uzgajanje vlakana,
hemikalije za bojenje.
To su ulazne komponente.
Kao ulazne komponente one imaju cenu, i daju ponekad dobre proizvode, odeću, poslove,
a u drugim slučajevima loše proizvode, kao otrovne materije,
ili emisiju gasova staklene bašte i to sve ima svoju cenu.
Lezi na jastuk.
Osećaš li se loše što ostavljaš Nadiju?
Naravno, ali ne mogu ništa da učinim.
Sa poslom ovde, prisiljena sam da je ostavim ovde.
U protekla dva meseca nije sela za knjigu.
Samo gleda TV i crtane.
I video spotove.
Ako ostane u selu, onda toga nema.
Ide u školu ujutro vrati se u podne
pa u 15.00 ide na privatne časove.
Ovde je to nemoguće.
Šta radiš sada sa Nadiom?
Ponekad je ostavim kod komšija,
ponekad je pazi njen otac.
A ponekad je vodim na posao.
Juče je bila samnom u fabrici.
Iste niske plate koje privlače modne marke u Bangladeš, da tu posluju,
učinile su da miloni radnika sa dugim smenama ne mogu da zadrže decu sa sobom,
čak ni u najsiromašnijim slamovima (kartonska naselja).
Da bi obezbedili deci obrazovanje, i neku šansu za bolji život u budućnosti
mnogi tekstilci, kao i Šima, ostavljaju decu da ih podižu rođaci ili prijatelji na selu,
i viđaju ih jednom ili dvaput godišnje.
Ovo je moj tata,
nisam ga videla više od godinu dana.
Ponekad se čujemo preko telefona
ali nisam ga videla više od godinu dana.
Ovo je moja mama,
videla sam je pre ravno godinu dana.
Čujemo se telefonom,
ali retko se viđamo.
Borba radnika Bangladeša nema granica.
Svakog dana ustajem rano ujutro,
zatim odem u fabriku i radim teško ceo dan
i sav taj teški rad je za pravljenje odeće.
I to što ljudi nose.
Ljudi nemaju pojma koliko nam je teško da pravimo odeću.
Samo je kupe i nose.
Verujem da tu odeću pravimo našom krvlju.
Mnogi tekstilci poginu u raznim nesrećama.
Pre godinu dana srušila se Rana Plaza.
Mnogo radnika je tamo poginulo.
To nam je jako bolno.
Ne želim da iko nosi ono što je proizvedeno našom krvlju.
Želimo bolje radne uslove.
Da svi postanu svesni, ne želim da drugi vlasnik
kao u Rana Plazi reskira toliko
i tera radnike da rade u takvim uslovima.
Da radnici više ne umiru na takav način.
Da majke ne gube svoju decu na takav način.
Ne želim to. Želim da vlasnici budu malo više
obzirniji prema nama.
Da li znate? Mi u stvari profitiramo na njihovoj potrebi da rade,
i iskorišćavamo ih kao robove.
Ne kažem da... Moramo da im damo da rade,
ali treba da ih tretiramo sa istim poštovanjem
kojim tretiramo našu decu, naše prijatelje.
Oni nisu drugačiji od nas.
Livija Firth je pozvala na veliku promenu u modnoj industriji.
Počela je sa naslovima "izazov zelenog tepiha"
pozivajuci poznate i velike dizajnere da u modi učestvuju
na mnogo svesniji način.
Ona vodi konsultantsku firmu Eco Age i pozvana je da govori na konfernciji
o održivosti i budućnosti mode.
Da nema brze mode, mi se ne bi trebali sastajati u Kopenhagenu
da počistimo svinjac koji su ostavili u okolini, uništenu socijalnu pravdu, koju je izazvala
u zadnjih 15-20 godina njenog postojanja.
Brza moda želi da proizvodi brzo, zato tekstilni radnici moraju da proizvode brže i jeftinije.
Tako da su tekstilni radnici jedina karika u lancu nabavke koja može da se stisne.
Imamo te ogromne kompanije koje idu u fabrike u Bangladešu.
Oni poručuju 1.5 miliona džinsa, po 30 centi, po 50 centi...
Kako to može biti etički? Ne znam.
Ali, sa strane potrošača, stvarno je "demokratski" kupiti majicu za 5 dolara,
ili platiti 20 dolara za džins.
Da li se mi šalimo?
Oni nas ubeđuju da smo bogati i imućni jer mi kupujemo mnogo stvari.
U stvari mi postajemo siromašniji.
A jedini ko postaje bogatiji je vlasnik marke brze mode.
To me malo čini ljutom.
Vi ste pričali o predanosti i obećali plate za osnovni život.
Šta to u stvari znači? Kako definišete fer plate u Bangladešu?
Šta vam to uopšte znači?
"Imamo pilot projekat u tri fabrike i do 2018, 15% tih fabrika će imati to."
To nije dovoljno, jednostavno nije.
Za nas je veoma jasno šta su plate za život, i to je nešto što radnici treba da kažu,
i to je uklopljeno u naš način rada. Koliko je to?
Mi nismo ti koji treba da kažu koliko je to, ali vremenom ćemo proceniti.
Koliko je to?
Da se osiguraju osnovne potrebe radnika.
Mogu vam to pokazati kasnije.
H & M dominira u modelu brze mode, postavši druga najveća odevna kompanija u istoriji.
Sa godišnjim prihodom od preko 18 milijardi dolara,
postala je najveći proizvođač odeće u Bangladešu i Kambodži.
Na žalost, kao i ostali veliki prodavci koje smo pitali, odbili su intervju za ovaj film.
U Kambodži tekstilcima je prekipelo i nedavno su izašli na ulicu da traže
povećanje minimalne plate u toj zemlji.
Dok je protest trajao štrajkači su se suočili sa represijom,
kada je policija počela da puca bojevom municijom.
Jedna žena je ubijena i više ljudi je povređeno
u sukobu tekstilnih radnika i interventne policije u Kambodži.
Dva dana Kambodža je bila ratište.
Grad Pnom Pen.
Dovukli su policiju, paravojne jedinice, pravi rat na ulicama Pnom Pena.
Zašto? Jer su radnici u tekstilnoj industriji tražili
minimalnu platu od 160 dolara.
Vlada nas je slomila, ubivši 5 radnika,
23 su uhapšena i više od 40 je povređeno.
Mi u stvari i nismo tražili mnogo novca,
samo da možemo da živimo dostojanstveno.
Ali, vladu nije briga koliko smo siromašni
ili sa koliko patnje se susrećemo.
Uopšte ih nije ih briga za radnike.
Mi i dalje tražimo minimum od 160 dolara mesečno.
Danas je sahrana radnika, koji je prebijen do smrti.
Jako se namučio dok jutros nije preminuo.
Nije uradio ništa loše. Samo je sa ostalim radnicima
želeo bolje uslove za život.
Nastavljamo našu borbu da svi radnici u Kambodži imaju pristojne uslove za život.
Hvala vam, gospodine.
Vlada Kambodže, kao i ostale zemlje u razvoju
očajnički žele posao koje multinaconalne korporacije nude.
Zbog stalnih pretnji tih kompanija, da će premestiti proizvodnju u druge
jeftinije zemlje, vlada drži minimalnu zaradu, sistematski izbegavajući dogovor o zakonu o radu.
Zato što velike kompanije, zvanično, ne zapošlavaju nikoga
ili ne poseduju svoje fabrike u kojima proizvode one ubiraju enorman profit, ostajući
van odgovornosti za efekte niskih plata, fabričkih nesreća, i divljačkog tretmana radnika.
Ceo sistem počinje da izgeda kao savršeno isplanirana noćna mora,
za radnike zarobljene u njemu.
Ne možete nas prevariti, i iskorištavati ljudske resurse,
iskorištavati naše radnike.
Radnici će se podizati.
Tražim od međunarodnih kompanija da tu borbu pretoče u dolare, funte, evre.
Pretvorite u ljudski kapital. Pretvorite u socijalnu odgovornost velikih kompanija.
Pretvorite u ekonomsku pravdu. Kada je sve usmereno na profit,
za velike kompanije, vidimo da ljudska prava, okolina, prava radnika svega toga nema.
Vidimo da su radnici još više iskorišćeni jer to donosi smanjenje troškova,
samo da bi se zadovoljio poriv akumulacije kapitala.
To je jako problematično jer dovodi do još većeg osiromašivanja
stotina milona ljudi širom sveta.
Ako pišete nekoj od tih kompanija one vam pošalju Pravila ponašanja, u kojima prelepo piše:
"Da, preuzimamo dgovornost za uslove pod kojima je ovaj proizvod urađen,
proizvod koji vi kupujete. U svim tim fabrikama gde proizvodimo,
zahtevamo da se poštuje: zakonska minimalna plata,
svi zakoni te zemlje, poštovanje žena i nezapošljavanje dece,
bez prinudnog rada, bez preteranog prekovremenog rada," sve te stvari.
Ali, kada smo najavili zakon u Kongresu, pre nekoliko godina,
ili kada smo radili sa ljudima na tome,
nazvali smo ga "Zakon za pristojne uslove rada i fer takmičenje",
kompanije su skočile jednoglasno,
"Ne, to bi bila prepreka slobodnoj trgovini.
Ne može biti nikakvih pravila. Ne možemo vas razmaziti!"
Žele da zadrže slobodni kodeks ponašanja.
Borili su se i pobedili,
jer zakon štiti njihove stvari i interese, a šta je sa radnicima?
Oni su pod slobodnim kodeksom ponašanja.
I šta vidimo, od jednog do drugog slučaja, da taj slobodni kodeks ponašanja
nije vredan ni papira na kome je napisan.
Moramo priznati, naročito u modnom sektoru, da je ljudski kapital deo čudesne formule.
Bez ljudskog kapitala, bez jeftine radne snage, jeftine ženske radne snage, ne bi se generisao
profit koji se sada generiše. To se mora prepoznati i mora se adresirati
a te ljude bi trebalo nagraditi a ne eksploatisati.
Gde je taj deo kolača? To moramo stalno da se pitamo.
Ti kupci su nemoralni? Ili su samo... Oni su amoralni?
Sistem rada i sistem koji to dozvoljava
kompanijama je amoralan.
Te osobe su samo proizvod sistema,
tako da je to logičan zaključak.
Treba da se menja način na koji te kompanije rade.
Radeći u sistemu koji se meri samo profitom, kompanije nemaju nikakav podsticaj za promenom
sem da prikazuju bolje rezultate iz kvartala u kvartal.
Bez obzira na štetu koju usput uzrokuju.
Velike modne kompanije, vodeće marke, semenske i hemijske kompanije
narastaju do neviđene globalne moći.
Ovaj izraz profit po svaku cenu, počinje da se suprotstavlja vrednostima
u koje mi verujemo.
Richard Wojff je ekonomista, ubeđen je da je pravi problem
u okviru samog sistema.
S.A.D. postaju svojevrsna zemlja.
Možete kritikovati obrazovni sistem, poboljšati školstvo.
Možete kritikovati transportni sistem, da radi bolje.
Možete kritikovati...
Ali ne možete kritikovati ekonomski sistem.
On ima slobodan prolaz.
Ne možete kritikovati...
I ako nije kritikovan 50 godina, on počinje da truli, da se raspada.
Jedan od načina da zdravo društvo funkcioniše je da se podvrgne kritici delova sistema,
da se raspravi i na kraju popravi, poboljša ili čak učini još boljim.
Ne možete da preispitujete kapitalizam.
Kapitalizam je razlog zašto se modna industija nalazi tamo gde se nalazi.
To je ralog zašto se plaća tako malo radnicima u Bangladešu.
Je kad radite unutar kapitalističkog sistema, najvažnije je generisanje profita, i
morate da ga kreirate više od svojih konkurenata.
To je ono što rukovodi kompanije da održavaju niske plate i da ih još više smanjuju.
Modni prodavci ne odlaze u Bangladeš ni zbog čega drugog sem zbog niske cene rada.
Nema kolektivnih prava radnika u Bangladešu, nema sindikalnih prava,
ima samo veoma, veoma niskih plata, nema porodiljskog, nema penzionog.
To je razlog da je modna industrija otišla u Bangladeš
jer možete izvući najveći profit iz tih ljudi koji im proizvode odeću.
Pre rešavanja problema, prvo treba da priznate da ga imate,
i pre nego što popravite ekonomski sistem radeći ovako, proizvodeći napetosti,
nejednakost i napetost u našem društvu, moramo shvatiti svu veličinu problema koji imamo,
u okviru celog sistema. Najmanje što možemo je da otvorimo
nacionalnu debatu o toj temi,
i moramo, po meni, pomišljati i na alternativne sisteme koji bi bili bolji.
Za okolinu, najveći neprijatelj je kapital
jer morate rasti do beskonačnosti da bi opstali.
Prirodni svet ima svoje granice. One određuju koliko mogu podržati
proizvodnju, trgovinu, transport i distribuciju.
Već je jasno da smo mnoge od tih limita davno prevazišli.
Zbog toga vidite svu tu napetost u prirodnom svetu.
Sistem u kome živimo nije sistem u kojem bi ljudi poželeli da žive.
U ovom sistemu mnogi ljudi su nesrećni, i ne bi želeli da žive na planeti koja polako umire
ili da budu iskorišćavani od svojih komšija.
Mislim da nam treba velika sistemska promena.
Ako se sistem ne promeni, ako ostane netaknut, odluke tih kompanija,
što znači mala grupa izvršnih direktora i deoničara radiće u istom sistemu,
podlegaće istom obrascu nagrađivanja i kažnjavanja,
pa će se pre ili kasnije nametnuti ovde ili negde drugde,
isti uslovi protiv kojih se bore.
Stoga prestanite sa popravljanjem uslova popravite sistem, inače se samo igrate.
Naš ekonomski sistem je potrošački kapitalizam, zato vlada mora da ima veoma visok stepen potrošnje
kao i kompanije, naravno, a u neku ruku i ljudi to prihvataju.
Mnogo ljudi kaže: "Ako postanemo manje materijalistička ekonomija propašćemo."
U pravu su, u smislu, jer naša ekonomija je bazirana na materijalizmu, to su temelji.
To joj je potrebno da preživi. To je deo goriva koje joj treba.
Problem je da to ide sa jako visokom cenom.
Crni petak, možemo li da idemo?
Idi, idi, idi, kupuj, kupuj, kupuj.
Histerija crnog petka nastavlja se u tržnim centrima.
Večeras u nekim delovima zemlje, kao što je neko najavio
u opasnosti smo da nam ponestane stvari, pa ako nekom trebaju stvari neka ide u kupovinu
jer će nestati zauvek.
Walmart, ima preko 10 milona transakcija u prvih četiri sata histerije.
Rekordnih 15.000 kupaca ...
Crni petak je najduži dan prodaje u godini duži od bilo kog drugog.
Ova orgija od kupovine pokazuje da se Amerika vraća nazad.
Opet smo prvi. Da! Da!
Ponovo trošimo novac koga nemamo
na stvari koje nam ne trebaju da damo ljudima koje ne volimo.
Oni je vole i verovatno mogu bolje da se brinu o njoj nego ja.
Ipak, jedna svar me čini tužnom.
Niko ne može da voli svoje dete više od roditelja.
Srce mi se slamalo...
Ne želim da moja ćerka radi u tekstilnoj industriji kao ja.
Osećam se jadno, ali mislim, biću srećna jednog dana
kada ona bude imala bolju budućnost.
Biće dobro ljudsko biće i ljudi će reći:
iako je Šima radila u tekstilnoj fabrici,
i bila u Daki daleko od svoje ćerke,
ona joj je dala dobro obrazovanje
i odgojila da bude dobro ljudsko biće.
Ako dobije dobar državni posao
ili se uda za dobrog muškarca,
tada će ljudi to pričati i ja ću biti ponosna.
Ja se borim, pokušavam najbolje
što mogu da ona ne prolazi kroz ovo.
Onda sam je podigla dobro.
Odrasla sam na farmi, udala se za momka koji je odrastao na farmi,
i živeli smo tamo. Bilo je sigurno mesto.
Došle su nove hemikalije i povećala se njihova potrošnja.
2005. godine Teri je počeo da gubi fine motoričke sposobnosti,
otkriven mu je glioblastoma multiforme, tumor mozga 4. stadijuma
imao je 47 godina. Umro je sa 50 godina.
Dali su mu šest meseci, imali smo dve i po godine,
i neurohirug koji ga je operisao u Luboku,
Tu je veliki klinički i medicinski centar. Nismo morali nigde da putujemo zbog operacije.
Bilo smo ovde jer su oni imali mnogo operacija.
Rekao je da ovakav oblik raka nalazio kod muškarca od 45 do 60 koji
rade u poljoprivredi ili na naftnim poljima.
Iako nema čvrstih dokaza da, nema krvnih analiza koje potvrđuju da upotreba hemikalija za pamuk
i agrokulturnih hemikalija, su prouzrokovali smrt mog muža,
previše je sličnosti sa smrću njegovog oca.
Odrastao je na farmi gde su se intenzivno koristile hemikalije.
Mi živimo na 1.2 miliona hektara pamuka, koristimo mnogo hemikalija.
Od tada organska prozvodnja nije bila važna, bila je najvažnija.
Najvažnije je da smo promenili agrokulturu.
Najvažnije je da kada pričamo o dugoročnoj održivosti i dobrobit
naših života na ovoj planeti, i života naše dece na planeti,
moramo da je promenimo.
To je početak prekretnice, ne samo zbog odgovorne mode
već nove forme kapitalizma, za novu vrstu ekonomije.
Sigurna sam da ćemo videti značajne promene u toku sledećih 10 godina.
Da li je to stiglo na vreme, to je drugo pitanje.
Martin Luter King ml., u govoru u crkvi u Bruklinu, je rekao
Americi je potrebna revolucija vrednosti.
Moramo prestati ljude da tretiramo kao stvari.
Rekao je da treba prestati tretirati ljude na način za profit.
Umesto toga treba ih tretirati na stvarno human način.
O moj bože! Možemo mi bolje od toga!
Šta mi želimo, želimo da raširimo industriju širom sveta, ne da koncentrišemo jednom mestu.
Da podelimo dobrobit globalno, i to da uradimo pravilno, razumno i pažljivo.
Moramo priznati da je kapital samo novac.
Novac je sredstvo, a ljudi treba da budu odgovorni za upotrebu.
Treba da slavimo kreativnost ljudske vrste.
I da pričamo o kreativnom radu, a ne samo o radnoj snazi.
Da prestanemo da gledamo zemlju kao robu, sa kojom se špekuliše i trguje,
već kao osnovu našeg života, kao Majku Zemlju.
Preobratite kupce u aktiviste, svi kupci postavljaju etička pitanja,
svi kupci postavljaju veoma jednostavna pitanja
odakle potiče odeća, svi kupci kažu:
"Izvinite, nije prihvatljivo da neko umre tokom rada".
Ne možemo samo leći na leđa i reći: "Radite šta god hoćete."
Previše je važno, sektor je previše važan.
Ima ogroman uticaj na milione ljudi širom sveta, i zajedničke resurse.
Da li mi nastavljamo da tražimo sreću kupujući stvari?
Da li smo zadovoljni sistemom koji nas čini da se osećamo bogatim
dok ostavlja naš svet očajno siromašnim?
Da li ćemo nastavljati da okrećemo glavu od života onih koji prave našu odeću?
Ili će biti prekretnica, novo poglavlje u našoj istoriji,
gde ćemo zajedno napraviti stvarnu promenu,
da se podsetimo da sva odeća prolazi kroz ljudske ruke?
Uz sve izazove s kojima se danas suočavamo,
uprkos svim problemima koji se čine većim od nas
i van naše kontrole, možda možemo početi ovde,
sa odećom.
Saznajte i delujte truecostmovie.com