www.titlovi.com
Penjali smo se jer je to zabavno.
I uglavnom i jeste bilo.
To je jedina stvar kojom smo se bavili.
I bili smo prilično anarhični i prilično neodgovorni...
i nije nas bilo briga ni o kome i ni o čemu...
i želeli smo samo da se penjemo po celom svetu. I bilo je zabavno.
Bilo je stvarno zabavno.
I, tu i tamo, stvari bi počele da se odvijaju naopako.
1985. godine, dva mlada Britanca Džo Simpson i Sajmon Jejts otputovala su u zabačeni deo Perua.
Kao ambicioznim alpinistima, cilj im je bio da se popnu zapadnom stranom planine, do vrha "Siula Grande", visokog 6400 m.
Nešto što nikome ranije nije uspelo.
Njihova priča je postala legenda među alpinistima.
Došli smo u Peru kad sam imao 25 godina, a Sajmon 21.
Ali smo već imali dosta prakse u Alpima.
Popeti se na vrh na koji se još niko nije popeo, ili koristiti novi put do vrha...
je ono ka čemu se kretao moj alpinistički život.
Naš prijatelj, koji je imao mnogo ekspedicija po Južnoj Americi...
video je ovaj pejzaž sredinom sedamdesetih.
Rekao je da misli da bi to bio pravi izazov.
Bila je to poslednja planina u ovom velikom nizu...
na koju se još niko nije popeo.
Sve je tamo potpuno neistraženo.
Najizazovnije je nešto što je neistraženo.
Bio je to izolovani kraj, dva dana hoda od najbližeg puta.
Sve planine okolo su izgledale vrlo visoke...
u poređenju sa planinama koje sam viđao u Alpima.
Došli smo do pozicije na prilasku Siula Grandeu.
Magarce nismo mogli da vodimo dalje.
Mislim da je to negde 7-8 km od podnožja planine.
Znali smo da je Siula Grande pozadi, ali ga nismo videli.
Sreli smo momka koji se zove Ričard Hoking u Limi. On je putovao sam.
I mislim da smo mu rekli, "Zašto nam se ne pridružiš?"
Mislim da nam je rekao da ne zna ništa o planinarenju.
Ustvari, nisam znao u kakvoj sam situaciji...
ili, bolje rečeno, u šta se upuštam.
Hteli smo Ričarda, jer dok bi mi bili na planini...
on bi nam čuvao opremu u kampu.
Upoznao sam Sajmona prilično dobro.
Ne znam je li to zbog njegove ličnosti...
ili zato što mu nije smetalo što se nikada...
nisam bavio alpinizmom, a bio sam u takvom okruženju.
Ali mi je bio veliki problem da se zbližim s Džoom.
Bio sam mnogo ambiciozniji nego Sajmon.
Siula Grande je mnogo značila.
Znali smo da veliki broj ekspedicija nije uspeo.
A i da niko nije do sad pokušavao, bila bi ista stvar.
Činjenica da su ljudi pokušavali i odustajali nam je govorila da će biti teško.
Ali, moj osećaj mi je govorio "Uspećemo. Bolji smo od njih."
Od 70-tih godina, ljudi pokušavaju da se...
bave alpinizmom koristeći "Alpski stil".
To, u suštini, znači da ćete spakovati ranac...
pun odeće, hrane i opreme za penjanje...
poći ćete iz baznog kampa i pokušati...
da se popnete do vrha u jednom pokušaju.
Nema učvršćivanja konopaca pre početka prenjanja...
nema manjih kampova koje pravite uz put, da bi se u njih eventualno vratili.
To je najčistiji stil i to je stil kojim smo se Džo i ja peli na Siula Grande.
To je i vrlo posvećeni način penjanja, jer nemate mogućnosti za povlačenje.
Ako nešto pođe naopako, može biti vrlo ozbiljno.
Nema spasilaca, nema helikoptera i nema drugih ljudi.
Nemate mogućnost na grešku.
Ako se ozbiljno povredite, verovatno ćete umreti.
Nisam je video iz ovog ugla, izgledalo je vrlo strmo.
Pomislio sam, "Bože, velika je."
Izgleda teže nego što sam mislio i očekivao.
Ali sam bio uzbuđen.
Početak penjanja je sjajan.
To je ono za šta živimo.
Obožavam pomeranje u toku penjanja.
Kada vam ide dobro, osećaj je divan.
To je kao kombinacija baleta i gimnastike.
Ta mešavina snage i gracioznosti.
Za mene su planine najlepša mesta na svetu.
Kada sam na njima dobijam ogroman osećaj prostora...
i slobode, kada pobegnem...
od sve te gungule koju imamo u svetu.
Iznenadili smo čak i sebe kad smo se popeli uz ledenu površinu dugu 300 metara...
do tačke gde se led kretao kamenim procepima...
tako da su tu bile vertikalne kaskade.
Započeli smo komplikovan uspon preko njih.
Činjenica da ste vezani za partnera...
znači da dajete neograničeno poverenje nečijoj sposobnosti i umešnosti.
Ali u nekom trenutku, možda razmišljate...
"Za ime Boga, Sajmone, nemoj da padneš, za ime Boga, nemoj da padneš".
Konopac može, umesto da ti spasi život, da te ubije.
Ako tvoj prijatelj padne, sva ta oprema se kida i gotov si...
ideš za njim.
Ako misliš da se baviš takvim alpinizmom, u jednom trenutku ćeš morati...
da se potpuno osloniš na svog partnera.
Mislim da smo bili prilično zadovoljni na kraju tog prvog dana.
Završili smo dosta penjanja.
I bili smo sigurni u tom trenutku da ćemo uspeti.
Na toj visini gubite ogromnu količinu tečnosti.
Morate da pijete puno tečnosti, 4-5 litara dnevno.
A tečnost jedino možete da dobijete topeći sneg.
Za sve treba puno vremena.
Da bi voda proključala na toj visini treba dosta vremena...
možda ceo sat samo za dve šolje čaja.
Zbog toga i nismo kuvali čaj dovoljno često...
a nismo imali ni dovoljne rezerve plina.
U našim životima sada nema mnogo rizika.
A ubacivanje malo rizika nas izvlači iz jednoličnosti.
U tom smislu, osećaš se više živ.
Nikad dotad nisam bio toliko visoko i...
vrlo je naporno penjati se tako preko leda.
Ne samo da je tehnički teško, nestabilno i zastrašujuće...
već vam i srce lupa kao ludo zbog visine.
Postalo je izuzetno hladno.
Kad smo se popeli na 5800-6000 metara, bilo je vetrovito.
Počeo je da pada sneg, što je značilo...
da je cela strana planine puna malih lavina mekanog snega.
Sneg bi vam se zalepio na odeću.
Onda bi se zaledio na vama, kao da nosite oklop.
Poslednji deo uspona...
je bilo 100 metara najužasnijeg penjanja.
Potpuno nestabilni meki sneg.
Nijedne čvrste stvari na vidiku.
To je bilo fizički izuzetno zamorno penjanje uz korišćenje celog tela.
Trebalo nam je celih 5-6 sati da bi prevalili oko 65 metara.
Nastavili smo i daleko posle sumraka.
Postalo mi je izuzetno hladno, jer sam morao da sedim mirno...
dok je Sajmon pokušavao da se penje.
Telesna temperatura mi je bila izuzetno niska.
Znali smo da, ako ovako nastavimo...
ne gine nam smrzavanje.
Tako da smo iskopali pećinu u snegu.
Ujutru smo, po lepom vremenu...
u stvari videli po čemu smo se penjali.
Izgledalo je kao noćna mora...
bilo je puno žlebova koji su nastali od novonapadalog snega.
kao šlag, pečurke i rezbarije svuda oko nas.
Čuli smo o tim čudnim situacijama sa mekim snegom u koje dolaziš na Andima...
ali tako nešto do tad nismo videli.
Ne znam koja fizika objašnjava kako meki sneg može da stoji na tako strmim površinama.
Na Alpima bi prosto skliznuo ako bi površina bila pod uglom od 40 stepeni.
To je bilo najnesigurnije, najstrašnije i najopasnije penjanje koje sam ikada obavio.
Bili smo uplašeni da bi mogli da dođemo u situaciju...
odakle više ne bi mogli da nastavimo naviše.
Jer smo znali da ne bi mogli da se vratimo...
onim putem kojim smo se popeli.
Doveli smo sami sebe u zamku.
A mogli smo da vidimo i provaliju duboku 1500 metara koja nas je čekala.
Tako da smo, sa velikim olakšanjem, do 14 časova...
uspeli da dođemo do severnog ruba i do zapadne strane.
I nismo više nikada želeli da se približimo mekanom snegu.
Bili smo prilično umorni dok smo se popeli do ruba...
Bio sam iscrpljen. Znam da sam razmišljao...
"Dosta je bilo, završili smo ovu stranu,
neću da se maltretiram i da se penjem čak gore."
Ali onda pomisliš, "Čekaj, došli smo čak do ovde...
mogli bi da se popnemo i na vrh."
Ne volim previše same vrhove, jer se 80% nesreća dešava pri silasku.
Čak i pre nego što smo se popeli, odlučili smo da ćemo sići...
severnom ivicom planine, kroz procep...
između planine Siula Grande i druge planine zvane Jerupaha...
a onda bi se konopcem spuštali preko kraćih delova.
Oblaci su već dolazili sa istoka. Veliki oblaci.
Očekivali smo da ova ivica bude pravolinijska...
da to bude lak silazak.
Nadali smo se da ćemo moći da je prepešačimo.
A ispostavilo se da je vrlo teška.
Bilo je užasno.
Vertikalna sa zapadne strane, sa snegom duž cele zapadne strane...
a sa istočne strane strmi prolazi do 100 metara ispod nas.
Bio je to šok. I bilo je vrlo opasno.
Malo se otrglo kontroli. Sve to.
Pola sata, sat, pošto smo napustili vrh, izgubili smo se.
Bili smo u totalnoj belini, ništa nismo videli.
Onda je naišao mali prekid u oblacima i video sam obod planine...
tako da sam počeo ponovo da se penjem do njega.
nisam znao s koje strane oboda se nalazim...
ali, ustvari sam bio na velikoj površini pod snegom koja je pokrila obod...
i hodao sam po samoj ivici.
Ostao sam da visim nadole, sav taj sneg i led ...
je padao pored mene, niz zapadnu stranu Siula Grande.
Popeo sam se nazad na ivicu i viknuo Džou...
da sam pronašao ivicu, rekao sam...
"Pronašao sam ivicu, Džo!"
Nadali smo se da ćemo sići u toku dana...
ali kad se smrklo, još uvek smo bili vrlo visoko.
Još uvek na 6000 metara.
I te noći dok smo pravili čaj, plin nam je nestao.
Bilo je očigledno sledećeg jutra...
da smo savladali najgori deo oboda.
I bio sam prilično siguran da ćemo se vratiti u bazni kamp u toku dana.
Mislio sam u tom trenutku da imamo pod kontrolom ceo poduhvat.
Bio sam ispred Sajmona...
i odjednom smo naišli na vertikalni zid koji je polovio obod.
Onda sam se spustio na kolena, zakucao obe sekirice u led na vrhu...
i spustio se niz ledenu liticu.
Kad zakucate sekiricu, osluškujete kakav to zvuk proizvodi. I gledate u nju.
Dakle, visio sam sa obe sekirice, shvatate? Izvukao sam dršku i...
hteo sam da je postavim u vertikalni zid.
Zamahnuo sam, oštrica je ušla i napravila je...
samo nekakav čudan zvuk.
Pomislio sam, "Izvući ću je i dobro postaviti."
Želeo sam se tim postavljanjem oruđa potpuno obezbedim. Sve do dole.
I baš pre nego što sam zamahnuo...
Bol mi je... paralisao butinu...
i koleno me je stravično bolelo.
Zbog udara, potkolenica mi je probila koleno.
Pošto je nastavila naviše, zakačila je i butnu kost...
i tu se zaustavila.
Užasna bol, zaista. U početku nisam mogao da se izborim s njom.
Duboko sam udahnuo, pomerio se, i sećam se da sam pogledao...
prema zapadu i video da smo u nivou sa vrhom koji se zove Rasak,
tako da sam imao predstavu na kojoj smo visini.
Pomislio sam, "Jebote, nisam valjda slomio nogu."
"Ako sam slomio nogu, nema mi spasa."
Onda se konopac olabavio.
Znao sam da to znači da Sajmon ide prema meni.
Nisam ništa osećao ispod struka.
Uvukao sam ruku unutra, nije bilo krvi...
a i bolovi su se malo smanjili.
I pomislio sam, možda sam malo u šoku...
samo sam istegao ligament ili tako nešto.
Pokušao sam da se oslonim na nogu.
Osetio sam kako kost počinje da struže u nozi i znao sam da je slomljena.
Pogled koji mi je uputio mi se urezao u sećanju.
Pogled pun šoka, očaja i straha.
Mnogo toga u jednom pogledu.
Pitao je "Jesi li dobro?"
Mislim da mi je palo na pamet da kažem, "Da, dobro sam". To bi bilo glupo.
Mislim da sam rekao, "Ne, slomio sam nogu".
U tom trenutku, propast. Mislio sam, "Bože, gotovi smo".
Biće dobro ako bilo ko od nas uspe da se izvuče.
Palo mi je na pamet, za trenutak...
"Ako bi sada skliznuo niz liticu, mogao bih jednostavno da odem..."
"ostavim ga, siđem dole i ne moram da prolazim kroz sve probleme..."
"u pokušaju da ga spasim u ovakvoj situaciji."
Dao mi je neke tablete protiv bolova, koji su u stvari bili protiv glavobolje.
I, u stvari, ni o čemu nije pričao.
Izgledalo je kao da... da zna šta ovo znači.
Znao je... i ja sam znao da će morati da me napusti.
Mogao je da kaže nešto kao "Idem da dovedem pomoć"...
a ja bih rekao "Dobro, u redu".
Jer sam znao da mi nema pomoći.
Njemu bi bilo lakše da je to rekao.
Mislim da niko od nas nije mislio da imamo bilo kakvog izbora.
Ne znam zašto sam pomislio da se nešto desilo.
Počeo sam da razmišljam, "Jeli samo jedan od njih poginuo, ili obojica?"
Čak i "ako je jedan od njih poginuo", ne "za koga bih više voleo da je mrtav", nego...
"ako se samo jedan vrati, ko bi voleo da to bude?"
Malo je hladno da se to kaže, ali mislim...
da sam više voleo da to bude Sajmon.
Pomislio sam, "Gle, on ne odlazi."
Malo sam se smirio i uspeo da se skoncentrišem u razmišljanju...
kako ću ga spustiti niz planinu.
Razmotrili smo šta ćemo morati da uradimo.
Pomislili smo, dobro, imamo dva konopca od po 50 metara.
Ako ih vežemo, imaćemo konopac od 100 metara sa čvorom u sredini.
Tako, ja vezan za jedan, a Sajmon za drugi kraj...
teoretski, mogao bi da me spusti za 100 metara.
Bilo je bitno da se dobro učvrstim da bih mogao da počnem...
tako da sam iskopao rupu u snegu, seo u nju i oslonio se.
Ja sam mu, ustvari, legao između nogu.
Onda je Sajmon počeo da me spušta.
Spustio bih ga za dužinu jednog konopca, 50 metara...
onda bi se pojavio čvor između konopaca.
Čvor nije mogao da prođe kroz alku.
Zato bi me zaustavio.
Onda bih stao na levu, zdravu nogu...
tako da bih olabavio konopac.
Dao bih mu dovoljno prostora da izvuče konopac...
vrati ga u alku, sa čvorom sa druge strane...
ponovo ga pričvrsti za sebe i spusti me preostalih 50 metara.
On bi se obezbedio i onda bih ja sišao do njega.
I opet bi ponovili celi proces.
Sajmon je pokušavao da me brzo spušta...
a to je značilo da bi mi se noga udarala i koleno savijalo.
Užasno je bolelo.
Sećam se da sam bio ljut na njega jer me je bolelo...
i mislio sam "Učini to polako"...
i takođe sam znao da je morao da to radi ovako brzo. Nije imao izbora.
I bio je vrlo natmuren, sećam se da sam ga gledao...
i pitao se da li je besan zbog cele situacije.
Nažalost, nisam mogao da se osvrćem na ta bolna zapomaganja...
jer smo morali da se spustimo.
Pravili bi rupe sedeći u mekom snegu...
a one bi trajale onoliko koliko mu je trebalo da me spusti.
Ustvari, rupe su se rasturale oko njega.
Spuštao me je konopcem od 9 mm, ustvari 8,8 mm. To je ovoliko debelo.
Ruke su mu se smrzle.
Ono što je uradio je bilo neverovatno...
i nikad nisam čuo da je neko tako uspeo samostalno da izvrši spašavanje.
Spuštali smo se po potpunoj oluji. Ne znam koliki je bio faktor hlađenja vetra...
ali izgledalo je kao da je -80 stepeni.
Izgubio sam litar krvi u nozi, bio sam u šoku i prilično dehidrirao.
U tom trenutku bi trebali da iskopamo pećinu u snegu, zaklonimo se...
uđemo u vreće za spavanje, napravimo vruć čaj i povratimo tečnost.
Nismo mogli, jer nam je nestalo plina.
U tom trenutku smo izgubili kontrolu, jer nismo mogli da iskopamo pećinu u snegu...
i rizikovali smo da nas zarobi oluja koja nije prestajala.
U tom trenutku je mnogo šta govorilo kao da smo se skoro spustili.
Polako sam počeo da mislim...
možda ćemo, posle ovoga, morati još jednom i bićemo na glečeru.
Odjednom, sve mi je očvrslo na laktovima i sledilo se...
i bilo je sve strmije, kako smo silazili, strmije...
a ja sam bio izuzetno uzbuđen.
Vrištao sam Sajmonu da stane što sam jače mogao, ali on me nije mogao čuti.
Primetio sam da je konopac jače zategnut...
ali nisam mnogo mislio o tome. Mislio sam...
"Verovatno je naišao na veću strminu."
Kada sam pogledao nadole, uzdrhtao sam, jer je ispod mene bila velika praznina.
Sa užasom sam otkrio gde se nalazim.
Jasno sam mogao da vidim da se ispod mene nalazi velika pukotina direktno ispod stene.
oko 25 metara ispod mene.
Izvukao sam sekirice da bih probao da dohvatim liticu pored mene...
kad sam pokušao da to uradim, počeo sam ponovo da se spuštam.
Pomislio sam, "Bože, nemoj, nemoj više"...
jer sam znao da nema dovoljno konopca da bih se spustio do dna.
Pošto nisam mogao da olabavim konopac...
on nije mogao da ga razveže da bi prebacio čvor na drugu stranu.
Znao sam sve ovo, i opet sam vrištao da me ne spušta.
Nastavio sam da ga spuštam dok nije naišao čvor, onda sam protresao konopac.
To mi je bio signal da olabavi konopac.
I ništa se nije dogodilo.
I ništa se i dalje nije događalo.
Znao sam da je jedini izlaz iz ovoga da se popnem uz konopac.
Imao sam dva specijalna tanka kabla.
Ako bi ste dobro napravili čvor, mogli bi ste da ih pomerate uz konopac...
povučete ih, i onda bi se čvor pričvrstio za konopac.
Mogli bi da se oslonite na njega i uspravite.
Ako imate još jedan, vezan iznad, pomerite njega uvis...
zategnete ga, oslonite se i podignete.
Pokušavao sam da se držim uspravno, da mi konopac bude na mestu.
I onda bih pokušavao da provučem čvor, i pokušavao...
i taj odvratni konopac... teško je objasniti kako to nisam mogao.
Jer, prsti... jednostavno ih nisam osećao.
Pokušavao sam da ga uguram, koristio sam i zube...
i obmotavao...
Ruke su mi bile hladne, noge su... bilo mi je strašno hladno.
Bio sam u očajnoj situaciji, koju je pogoršalo to što nisam imao pojma...
šta to Džo radi i u kojoj je poziciji.
Nisam mogao da shvatim zašto mu toliko treba da olabavi konopac...
za to nije bilo logičnog objašnjenja.
Uspeo sam sa jednim, i pričvrstio ga za grudi jer me je to držalo uspravnim.
I pokušavao sam da nabacim i drugi, a imao sam velike probleme sa rukama.
Onda sam ispustio tu prokletu stvar i gledao sam kako pada.
I onda sam znao da sam pečen.
Samo sam pomislio, "Ne mogu da se popnem uz konopac."
da se popnete uz konopac samo uz pomoć ruku, ne možete...
naročito ako su vam se ruke smrzle. Jednostavno ne možete.
Ništa nisam mogao i osećao sam se potpuno bespomoćno.
I vrlo besno.
Ništa nisam mogao. Nisam mogao da olabavim konopac...
bio sam tu, i to se nastavilo još možda sat i po...
a za to vreme mi je pozicija postala još očajnija.
Borio sam se da održim taj nestabilni položaj u kom sam bio...
a sneg se bukvalno izmicao ispod mene.
Tako da sam dospevao u očajnu situaciju.
Mislim da sam psihički bio pobeđen.
Jer ništa nisam mogao da uradim...
tako da sam visio na konopcu i čekao da umrem.
I mislim da bih ubrzo umro. Temperatura je bila vrlo niska.
Bukvalno sam klizio niz planinu u kratkim, isprekidanim razmacima.
Jer bi se taj meki sneg rasturio ispod mene.
Očekivao sam da i on sklizne nadole, ništa tu nisam mogao da uradim.
On bi padao 100 metara.
Bio je udaljen 50 metara od mene, padao bi duplo više, bio bi mrtav.
On jednostavno nije znao, jesam li na nekoliko metara od zemlje, ili centimetara...
jednostavno nije znao. Ali je znao, žalosno je, da će umreti.
Onda sam se setio da imam perorez na vrhu ranca.
Brzo sam odlučio.
To mi se učinilo kao ispravna odluka u tim uslovima.
Jer nije bilo šanse da se zadržim tu gde sam bio...
pre ili kasnije bi bio povučen nadole.
Skinuo sam ranac, otkopčao gornji džep jednom rukom...
i izvukao perorez.
Buf!
Bila je to užasna noć.
Nisam mogao da se odbranim od razmišljanja šta se desilo Džou.
Dugo vremena sam pokušavao da se ugrejem. I nisam baš uspeo, pretpostavljam.
Bila je strašno hladna noć.
Sećam se da sam bio strahovito, strahovito žedan.
Toliko da sam osećao miris vode u snegu oko mene.
Jasno sam to osećao.
Baš čudna stvar.
Nisam znao šta se dogodilo.
Nisam sleteo na ravnu površinu, već je ona bila iskošena sa svih strana.
I klizio sam, u mraku.
Mislim da sam padao oko 50 metara.
Bio sam prilično iznenađen što sam živ.
Zrak moje lampe sa kacige se polako gasio, i gasio, i gasio...
i pojeo me je mrak, potpuno.
Osećao sam se vrlo rastrojeno, vrlo ranjivo.
Da sam pao manje od metar udesno...
propao bih kroz veliku rupu.
Brzo sam izvukao taj ledeni šraf.
Pogledao sam okolo, razmišljajući...
"Bože, odavde će biti skoro nemoguće izaći."
Konopac mi je išao uvis, 25 metara, do otvora...
i pomislio sam da je Sajmon na njegovom kraju.
Bio sam siguran da je mrtav. Ništa to nije značilo.
Pomislio sam, ako povučem konopac, on će se zategnuti oko njegovog tela.
Jer bi on sleteo sa litice, na dno pukotine.
i onda bi ležao tu, kao kontrateg...
znači konopac se dizao uvis i onda ponovo padao u pukotinu.
Dakle, ako povučem konopac, on će se zategnuti oko njegovog tela.
Ali konopac je išao i išao i išao...
Čim sam to video, znao sam da je isečen.
Pomislio sam, "umrećeš ovde".
Imao sam osećaj zadovoljstva jer sam znao da je Sajmon živ.
Sajmone!
Tu gde sam se nalazio je bila užasna pozicija.
Ne umire se zbog slomljene noge.
Isključio sam lampu da bih štedeo baterije.
Bilo je mračno i počeo sam da shvatam.
Postoji nešto u vezi pukotina...
jezivo je u njima, zato tu ništa i ne živi.
Čuo sam krckanje leda i šum vetra u njemu.
Ponovo sam upalio lampu, nije mi se dopadao mrak.
Osećao sam se vrlo, vrlo usamljeno.
I bio sam vrlo uplašen.
Imao sam 25 godina, bio sam u formi, bio sam super ambiciozan.
Bilo mi je to prvo putovanje. Hteo sam da se penjem po celom svetu...
ali ovo nije izgledalo... ovo nije bio deo plana.
Mora da je bilo prilično kasno.
Mislim da sam već odavno mislio da se neću izvući.
Sranje. Glupane, glupane...
Kao alpinista, morate uvek da imate kontrolu.
Čineći to, već si bio do pola gotov. Izgubljen.
Detinjasto. Jednostavno sam cmizdrio.
Pomislio sam...
jači sam ja od ovoga.
Postalo je svetlije, bilo je oko 5-6.
Počeo sam ponovo da vičem Sajmonovo ime.
Ustao sam, obukao se u mojoj snežnoj kući i spakovao se...
imao sam odvratan osećaj strepnje.
U tom trenutku, bio sam siguran da je Džo poginuo prethodnog dana.
I da ću sada umreti i ja, za odmazdu.
Ali umesto da sedim tu i sažaljevam se ili šta već...
"Nastaviću da silazim i umreću na putu nadole."
Vrlo brzo, došao sam do strmine.
Obilazio sam po ivici tog strmog dela.
Dok sam se spuštao nadole, video sam tu ledenu liticu...
preko koje sam ga spustio...
tako da sam znao da je on u stvari visio u vazduhu...
što je i bio razlog zašto nije mogao da olabavi konopac.
Kako sam dalje silazio, video sam, užasnuto...
da je u osnovi ove ledene stene pukotina neverovatnih dimenzija...
oko 12 metara široka i jednostavno bez dna, sa moje pozicije.
SAJMONE!
On bi ustao sa prvim zracima Sunca, razmišljao sam.
Pošto sam bio strašno, strašno žedan.
A i on je bio. I hteo bi da što pre siđe da bi došao do vode.
I hteo bi da me nađe.
Zaustavio sam se, i viknuo prema pukotini...
i vikao i vikao, "Džo, Džo".
I pretpostavljam da je, uz pomoć durbina...
pošto bi se skinuo s konopca, trebalo da priđem i pogledam...
u pukotinu, da vidim gde je.
Ali, da budem iskren, tako nešto mi nije palo na pamet.
Jednostavno sam bio ubeđen da je mrtav.
Oko 10 sati, bio sam potpuno siguran da sam ostao sam.
Da niko neće doći po mene.
Odgojen sam kao dobar katolik.
Odavno sam prestao da verujem u Boga.
Uvek sam se pitao, u velikim problemima, da li bih se, pod pritiskom...
okrenuo, izgovorio nekoliko molitvi i rekao "vadi me odavde".
To mi uopšte nije palo na pamet.
To znači da stvarno nisam verovao.
I stvarno mislim da kad čovek umre, on umre. To je to, nema zagrobnog života.
Nema ničega.
I mislio sam, "Da li bih mogao da se popnem gore?"
25 metara leda. Nema šanse, ne bih mogao ni sa zdravom nogom.
Znao sam da su obojica mrtvi. Ali nisam mogao da odem i napustim kamp.
Nisam znao ništa o njima...
osim njihovih imena, Džo i Sajmon.
Nisam im znao prezimena, baš ništa nisam znao o njima.
I imao sam tu bizarnu ideju da, kad bi pali sa planine...
završili bi u njenom podnožju.
I mislio sam, možda bi sa dna glečera mogao da ih vidim.
I krenuo sam sa ciljem da idem dok budem mogao.
Počeo sam da se spuštam niz glečer, sam.
U tom trenutku sam bio siguran da ću i ja umreti.
Prelaženje preko glečera je veoma opasno ako si sam...
jer postoje pukotine u ledu, a sneg ih pokriva.
Na sreću, uspeo sam da pratim naše izbledele tragove...
koje smo napravili prilikom uspona.
Tek kada sam se spustio niz glečer sam shvatio da ću uspeti da siđem...
da ću uspeti da se izvučem...
da ću preživeti.
Ne mogu da vam opišem kako je noć bila zastrašujuća.
Pomislio sam da će tako biti danima.
Moraš da donosiš odluke, moraš da nastaviš da donosiš odluke...
čak i ako su pogrešne.
Ako ne donosiš odluke, gotov si.
Jedina mogućnost mi je bila...
da se spustim dublje u pukotinu.
Nisam znao na šta ću tamo naići.
Nadao sam se da će tamo biti izlaz iz lavirinta snega i leda.
Imao sam problema da donesem takvu odluku, toliko sam se plašio da siđem dublje.
Druga mogućnost je bila da ostanem tu...
uzaludno se nadajući da će se stvari popraviti...
a znao sam da se neće popraviti.
Nisam hteo da gledam dole...
užasavala me je pomisao da je ispod mene možda i potpuna praznina.
Nisam postavio čvor na kraj konopca...
i da ispod nije bilo ničega, ne bih mogao da se držim za njega...
i jednostavno bih pao i sve bi se odigralo brzo.
I pomislio sam: "Isuse, ovo je duboko!"
Tog trenutka sam bio potpuno fizički iscrpljen...
teturajući se niz padinu, još uvek užasno žedan.
Razne stvari su mi se motale po glavi...
krivica, zabrinutost, razmišljanje kako ću ovo objasniti Džoovim roditeljima...
prijateljima, Ričardu.
Palo mi je na pamet da bi mogao da izmislim neku pristojnu priču...
kojom bi uspeo da se izvučem.
I neko vreme sam zaista razmišljao o tome.
Jedina slika koja mi se urezala u pamćenje za svo to vreme u Peruu...
je kada sam ugledao tu siluetu.
I prišla je blizu dok nisam mogao da vidim o kome se radi.
Izgledao je apsolutno užasno.
Ne bi ga prepoznali.
Pitao sam: "Gde je Džo?"
Samo je rekao: "Džo je mrtav."
Ispričao sam mu celu priču, dok smo hodali prema kampu...
ispričao sam mu sve što se dogodilo.
Uopšte nije osuđivao ni mene ni ono što sam uradio...
primio je to sasvim dobro.
Mora da sam se spustio 25 metara od mesta gde je bio ledeni šraf.
Bio sam u nečemu što je izgledalo kao dno pukotine...
koja je imala oblik peščanog sata.
Do plafona je bilo bar oko 50 metara.
Bila je u prečniku kao katedrala Svetog Pavla.
Sećam se da sam pogledao nadole, i sneg je bio sasvim tvrd.
I pomislio sam: "Ovo je dno pukotine!"
Na 15 metara od mene, postojao je uspon koji je vodio naviše.
Skroz na vrhu, videlo se Sunce kroz jednu rupu.
I sijalo je, veliki svetlosni zrak koji je ulazio unutra.
To je bio izlaz koji sam tražio!
Sećam se da sam pomislio: "Pa ja mogu ovde da se popnem, itekako mogu."
Počeo sam da puzim na stomaku po tom ravnom dnu.
Onda sam čuo kako se nešto lomi ispod mene.
Shvatio sam da površina nije čvrsta, kao da je bila šuplja ispod.
Bio sam potpuno prestravljen.
Odjenom, kao da sam bio na ljusci jajeta.
Ako propadnem, neću više moći da dođem do puta naviše...
a to mi je jedini izlaz.
Dobro je, uspeo sam, sada sam na bezbednom.
Počeo sam da zabadam sekiricu i da se podižem.
Bilo je vrlo bolno, kako su mi se noge podizale, tako su se i zajedno vraćale.
Pokušao sam da se bolje postavim, tako da mi leva noga ne ide prva.
Ali sam neizbežno morao da koristim i slomljenu nogu.
Osetio sam pomeranje kostiju...
tako da bi se skoro onesvestio sa svakim pokretom naviše.
Bilo je neopisivo bolno.
I bio je vedar, sunčan dan.
Ceo svet mi se vratio.
Ležao sam na snegu, smejući se.
Kakvo je to olakšanje izaći odande.
Onda sam pogledao glečer i pomislio...
"Nisi još ni počeo, prijatelju".
To su bili kilometri i kilometri po vrlo teškoj padini.
Ali sam tada samo sedeo, jer sam savladao...
najteži uspon u životu.
Kada bi završili takav uspon, bili bi iscrpljeni danima.
Samo bi unosili hranu, tečnost i spavali.
Izašao sam iz toga sa slomljenom nogom, strašno me je bolelo...
skoro dehidrirao, nisam imao hrane i hteo sam da nastavim dalje.
Nema šanse, jednostavno nema šanse da to fizički izdržite.
Onda sam se setio da bi trebalo da postavim sebi neke dostižne ciljeve.
Počeo sam da osmatram i razmišljao...
"dobro, da dođem do one pukotine za 20 minuta..."
"to mi je zadatak".
Ako bi došao za 18 minuta, bio sam histerično srećan...
ako bi mi trebalo 22 ili 24 minuta, bio sam pogođen do suza.
i to mi je postala opsesija.
Ne znam zašto sam to uradio, imao sam jasnu sliku onoga što mi se dogodilo...
a ono kroz šta sam trebao da prođem je tako teško to da nisam mogao da podnesem.
Pratio sam Sajmonove tragove koji su zavijali oko uzvišenja...
i pored jasno vidljivih procepa.
Pomislio sam: "Ako ne naletim na rupu sa njegovim telom na dnu..."
"ovi tragovi će me sprovesti kroz minsko polje pukotina".
Sve te ogromne planine oko tebe, zidovi od planina...
čine da se osetiš malim i ranjivim.
I zapitaš se, postoji li neka zla sila koja želi da te dokrajči.
Kao da se neko igra sa mravom...
i postavlja mu prepreke na putu sve vreme...
a na kraju će ga nagaziti.
Video sam da Sajmonovi tragovi blede.
Oni su mi bili jedina nada.
Postajao sam očajan.
Nastavio sam da puzim po mraku, što je bilo vrlo glupo raditi na silasku sa glečera.
Bio sam uplašen i samo sam pokušavao da pratim Sajmonove tragove.
Ujutru, bio je vedar, sunčan dan i svi tragovi su nestali.
Krenuo sam prilično rano...
i povremeno bih morao da ustanem na zdravu nogu da bih osmotrio put...
onda bih ponovo seo i nastavio.
Video sam ogromnu pukotinu blizu ivice...
i upao sam u pravi lavirint.
Došao sam do tačke gde sam mogao da vidim stene, kližući niz led.
Verovatno sam ja pomenuo polazak.
Delimično zato što sam brinuo zbog Sajmona.
Osećao sam da je najbolje da se što više udaljimo od mesta gde se sve događalo.
Nisao hteo da odmah krenemo...
trebalo mi je par dana da se presaberem...
i da povratim snagu.
Dosta vremena sam proveo perući se.
Dobro sam se osećao perući kosu i lice i brijući se...
pokušavajući...
da izbacim sve ostatke planine iz svog sistema.
Bio sam neverovatno žedan, jer makoliko snega pojeo...
ne možeš da uneseš dovoljno vode u organizam.
Video sam stene, znao sam koliko su velike te gromade i koliko su daleko...
i tada sam prvi put posumnjao...
da to mogu da pređem.
Odbacio sam svu opremu.
Znao sam da ne mogu puziti preko ovih stena, bile su prevelike...
i da je jedini izlaz da pokušam da skačem.
Znao sam da ću puno padati.
Padao bih bukvalno posle svakog skoka...
bilo je to kao da sam svaki put ponovo lomio nogu i sećam se...
kad bih pogledao koliko sam prešao, bilo je samo 20 metara...
a trebala mi je čitava večnost.
Mogu da budem bolesno tvrdoglav.
I volim da stvari budu po mome.
A stvari baš nisu išle po mome tih dana.
Pogledao bih stenu, rekao bih: "Doći ću do nje za 20 minuta".
Kad bih odlučio da pređem to rastojanje za 20 minuta...
itekako sam to nameravao.
To mi je pomoglo, jer na pola puta...
bi osećao takvu bol...
užasavala me je pomisao da moram da ustanem i ponovo da padnem...
ali bih pogledao prema cilju i pomislio: "Moram da stignem do njega".
I pomislio bih, kad bih ležao malo duže...
"Ne, moraš da kreneš, imaš samo još 10 minuta".
Kao da je onaj moj hladni, pragmatični deo govorio...
"Moraš da uradiš to, to i to, ako želiš da dođeš dotle".
"Hajde, nastavi, nastavi".
"Tako, ustani, ponovo".
Bilo je to nepopustljivo i jasno.
Kao da mi je neki glas, neki odvojeni deo mene, govorio šta da radim.
Bez milosti, bez sažaljenja...
ne priznajući činjenicu da sam možda umoran i da me boli.
Bilo je vrlo, vrlo čudno.
Deo mene je govorio: "Nastavi, prekini odmor, nastavi..."
a drugi deo mene, moja čula...
su gledala po okolini i zapažala stvari.
Kako su sati tekli i naročito kako su dani počeli da se smenjuju...
bilo je sve luđe i uvrnutije.
Bio sam vrlo, vrlo, vrlo žedan. Skoro dehidrirao.
A agonija je da je svo to stenje...
na glečeru. I da čuješ vodu kako teče.
Sve vreme.
Često sam nasedao i počinjao bih da kopam tražeći je.
Nisam je našao, nisam došao do nje.
A izluđivalo me je što sam mogao da je čujem.
Bio sam zabrinut zbog Sajmona.
Zbog njegovog zdravlja, prsti su mu još uvek bili oštećeni promrzlinama.
Pomislio sam da ovo nije mesto gde treba oklevati.
Počeli samo da se spremamo za polazak ujutru.
Na kraju sam se srušio među stenama i nisam dobro spavao.
Bolela me je noga. Prava agonija.
Mislim da je to bila prva noć bez oluje.
Nije na mene padao ni sneg ni kiša. I video sam zvezde.
Sećam se da sam ležao, činilo mi se, beskonačno dugo...
gledajući u zvezde.
Imao sam ludu predstavu da tu ležim, svestan...
celog života, vekovima.
Postajao sam deo stene, deo terena sa kog se više nikad neću pomaći.
Izašlo je Sunce i počelo da me zagreva.
Pomislio sam kako bi bilo lepo kad bih samo ležao, bez pomeranja i bez bola.
i, Bože, tako mi je malo falilo da to i uradim.
Zaista sam verovao neću savladati tu razdaljinu...
i da ću umreti...
i to sam priznao na vrlo upečatljiv način.
Izgledalo je iracionalno da nastavim da puzim...
ako misliš da ti nema pomoći.
Mislim da je ta samoća bila u pitanju, taj osećaj napuštenosti.
Bio je tu sve vreme.
Nisam puzio jer sam mislio da ću preživeti...
nego zato što sam hteo da budem s nekim kad umrem.
Verovatno je to bio simbolični pozdrav, u mojoj svesti...
to što smo uradili.
Popio sam litre i litre.
Bilo je kao da sam sipao gorivo...
odmah sam osetio kako jačam.
Umokrio sam se nekoliko puta.
Sećam se da mi se to baš dopalo, zbog topline.
Bio je to lagani, stalni preobražaj.
Ne samo fizički. Očigledno i fizički...
ali i lično.
Osećao sam da mi ništa nije ostalo.
I nije me bilo briga.
Nisam imao dostojanstva, nije me bilo briga jesam li hrabar, slab ili bilo šta.
Postaješ ništa. Čudno je.
Još uvek sam postavljao sebi te 20-minutne zadatke, stigni ovde, stigni tamo.
A onda sam ugledao otiske stopala.
Bio sam ubeđen da su to Sajmon i Ričard.
Bili su iznad mene, nastavljali su se...
a ja sam nastavio da puzim naniže...
potpuno ubeđen da su oni tu iza mene.
Sećam se da sam pomislio: "To je glupo, došli bi da mi pomognu"...
ali sam se ubedio da mi ne prilaze...
jer ne žele da me osramote jer sam se upiškio i plakao.
Ne znam koliko je to dugo trajalo, možda jedan sat.
Bio sam potpuno siguran, a onda kao da je pukao balon.
Shvatio sam da njih nema i bio sam potpuno slomljen.
Bilo je oko 4 sata kada sam stigao do jezera.
Znao sam da je s njegove druge strane mala uzvišica.
A sa vrha te uzvišice...
moći ću da pogledam dolinu u kojoj je naš kamp.
U stvari, moći ću da vidim šatore.
Tada sam prvi put pomislio...
"Doći ću dotle, mogu da dođem dotle".
Čim sam to pomislio, sledeća stvar je bila...
"Hoće li ikoga biti tamo?"
Pomislio sam, "Bože, ovo je četvrti dan od kad sam video Sajmona..."
i dok sam razmišljao, pomislih: "Zašto bi oni još uvek bili tu?"
Znao sam da je mrak padao u šest i pomislih: "Moram da dođem tamo, moram"...
i pokušavao sam da to uradim što brže.
Ostatak tog popodneva...
ophrvao me je osećaj da su već otišli.
Nisam vodio računa šta se događa sa vremenom.
Od polaska u 4, do dolaska na vrh uzvišice, oko 6...
vreme se promenilo.
kada sam pogledao prema dolini, bila je puna oblaka.
Pažljivo sam slušao, nadajući se da čujem zvižduk, odgovor, povik, bilo šta...
ali ništa nisam čuo.
Proveo sam dosta vremena, sedeći, plačući, nesiguran šta ću.
Razmišljao sam da uđem u vreću za spavanje.
Činilo mi se da je to ipak previše patetični način za završetak...
u vreći za spavanje.
Pomislio sam: "Nastavi dalje, završićeš negde dole".
Ne znam baš šta se sve dešavalo tokom ostatka noći.
Prestao sam da gledam na sat i sve je počelo da se raspada.
I mislim da sam se izgubio.
Nisam više znao šta radim.
Ne sećam se da sam mislio na nekoga...
nekoga koga volim ili bilo šta drugo.
Ali u jednom trenutku je jedna pesma počela da mi se vrti po glavi.
Bio je to bend koji se zvao "Boney M".
A ja i ne volim njihovu muziku.
Brown girl in the ring,
there's a brown girl in the ring,
brown girl in the ring,
she looks like a sugar in a plum,
plum, plum!
Show me your motion,
come on show me your motion,
show me your motion,
I tako se nastavljala i nastavljala, satima.
Baš me je unervozila, jer sam želeo da je izbacim iz glave.
Hteo sam da mislim o drugim stvarima.
Pomislio sam: "Jebote, umreću uz Boney M".
Sećam se, ponekad bi se, ne probudio...
bio sam budan sve vreme, nego osvestio, što je bilo kao buđenje...
video bih da sedim negde...
a da nisam znao gde sam.
Bio je potpuni mrak i sneg je padao, a ja sam pomislio da sam i dalje na glečeru...
ili bih pomislio da sam na javnom parkingu i da su me ponovo pretukli...
a onda bih ponovo utonuo.
Sećam se da sam nešto namirisao.
Bio je to baš jak miris.
Činilo mi se kao mirišljava so, što je doprinosilo povećanju ovog delirijuma.
Sećam se da sam stvarno bio zbunjen, nisam razumeo šta je to.
Trebala mi je čitava večnost da razmislim šta je to.
Mislio sam da se to ja osećam.
I polako, opazio sam...
da sam prošao kroz deo kampa koji smo koristili za vršenje nužde...
Onda sam shvatio da sam blizu šatora.
I povikao sam, misleći: "To je to, ovde se igra završava".
Nisam sposoban da idem dalje.
Pogrešio sam što još uvek nisam izgubio svaku nadu da će oni biti tu.
I kada sam viknuo i njih nije bilo...
znao sam da sam mrtav.
Tog trenutka, kad niko nije odgovorio...
to je... izgubio sam nešto.
Izgubio sam sebe.
Probudio sam se, ne znajući zašto.
Bio sam svestan neke čudne atmosfere...
čuo sam kako vetar zavija van šatora.
Nešto sam čuo.
Polako sam shvatao...
da jedina stvar koja može da bude u pitanju...
je da Džo viče izvan.
Ali to je bilo apsolutno nemoguće, jer je on bio mrtav...
umro je pre 3-4 dana.
Onda sam ponovo to čuo, mnogo oštrije...
i stvarno je zvučalo kao da neko viče. "Sajmon".
Malo me je uhvatila panika, prvo, to ne može biti Džo...
jer Džo je mrtav.
A ako i jeste on, to je užasna stvar...
to ne može biti ljudsko biće, jer...
nemoguće je da ljudsko biće prođe kroz sve to i da bude tu, izvan šatora.
Jednostavno sam ležao, ne znajući šta da radim.
I onda se Sajmon probudio.
"Sajmon!", neko je sasvim jasno viknuo moje ime.
Ustvari, znao sam da je to Džo, znao sam odmah.
Gledao sam okolo i video kako nešto pluta.
Naravno, Sajmon je krenuo u akciju.
Odjednom sam čuo glasove.
Jesi li to ti?
Ustručavao sam se jer nisam osećao da je to tamo ljudsko biće.
Krenuli smo uz reku, prema mestu odakle su se čuli povici...
i negde 60-80 metara van kampa, tu je bio Džo.
Nisam mogao da poverujem dok ga nisam stvarno video...
ali mi je i tada bilo teško verovati...
zbog jezive noći i stanja u kom se nalazio.
Apsolutno užasnog stanja.
Skoro da je ličio na duha.
Morao sam da se uštipam da bih poverovao da je ovo istina...
da se ovo stvarno događa.
- Pomozi mi! - O, jebote, Džo!
Sajmon je...
mnogo je psovao. Mnogo je psovao.
Ričarde, digni ga!
Ričarde, drži ga, kopile glupo! Diži ga!
Sećam se da me je Sajmon zgrabio za ramena...
i držao me.
Sećam se toga.
Tog osećaja da me neko drži.
Zahvalio mi se što sam pokušao da ga spustim niz planinu...
zbog svega što sam učinio do trenutka...
kad sam presekao konopac...
i rekao mi je: "Ja bih isto uradio."
To su bile prve reči koje je izgovorio.
I sećam se, pre nego što smo bilo šta uradili, pre nego što smo vrata zatvorili...
pitao je: "Gde su mi pantalone?"
Morali smo da objašnjavamo da smo ih spalili, što ga je prilično naljutilo.
I mislim da me je to vratilo u život, do izvesne mere...
shvatajući da je to onaj isti stari Džo, koji se vratio.
Džo je za vreme ovog poduhvata izgubio trećinu svoje težine.
Dve godine i šest operacija kasnije, Džo je ponovo počeo da planinari. Sve do danas.
Po povratku u Englesku, Sajmon se suočio sa velikim kritikama ostalih planinara...
zbog toga što je presekao konopac svom partneru.
Džo ga je uvek nepokolebljivo branio.
Niko više nije ponovio osvajanje vrha Siula Grande.
Preuzeto sa www.titlovi.com