Ahoj, já jsem Dory.
Trpím výpadky paměti.
- Ano! - Řekla jsi to dobře.
Teď budeme předstírat, že jsme ostatní děti.
- Ahoj, Dory. - Zdravíčko.
- Chceš si hrát na schovávanou? - Dobře.
- Dobře. - My se schováme a ty nás půjdeš hledat.
- Dobře, tati. - Ne, tati, ne.
Jsem hodná rybka, co s tebou chce kamarádit.
- Dobře? - Dobře, tati.
- Ne... - Schovávám se.
Počítej do deseti.
Jedna, dvě, tři.
Čtyři...
Mám ráda písek, je tak rozmělněný.
Mami, můžu si s nimi hrát?
- Dory? Dory, Dory... - Dory, ne
- Dory, zlatíčko. - Tam ne, Dory.
Nezapomeň, zlatíčko, musíme se držet dál od proudu.
Dobře, co ta básnička, co jsme se naučili?
- Když uvidíme spodní proud, řekneme? - Pojďme tam.
Ne, ne.
Řekneme, rozhodně ne.
Dobře? Zkusíme si to znovu.
- Když uvidíme spodní proud, řekneme? - Tamhle je spodní proud.
Spodní proud, spodní proud.
Když najdeme spodní proud, uvidíme spodní proud.
- Už jsem zase zapomněla? - Ne, ne. - Nic se neděje.
Ne, buchtičko.
Co když zapomenu na vás?
A vy na mě zapomenete?
- Ale ne, buchtičku. - My na tebe nikdy nezapomene, Dory.
A víme, že ty na nás taky nezapomeneš.
HLEDÁ SE DORY
Přeložil: Bac
www.neXtWeek.cz
Haló?
- Slyšel jsi to? - Co?
- Slyšela jsem, jak někdo volal haló. - Kdo?
- Nic jsem neslyšel. - To nevím, Stane,
ale slyšela jsem, jak volal haló.
Je tady spousta ryb, mohl to říct opravdu kdokoliv.
- Haló? - Tamhle. - Kde?
- Přímo tamhle. - Kde přesně? - Tamhle.
- Haló? - Ahoj!
- Ahoj? - Bože, je to dítě. - Ahoj, dítě.
- Ahoj, ahojky. - Jsme tady. Nazdárek.
Ahoj, jmenuju se Dory.
- Pomůžete mi, prosím? - Ahoj, Dory.
- Ztratila ses, Dory? - Kdepak máš rodiče?
Nevzpomínám si.
Tak se po nich podíváme. Nejsou tamhlety ryby tvoji rodiče?
Ahoj, jmenuju se Dory.
Pomůžete mi, prosím?
Co?
Vždyť jsi to před chvilkou řekla.
Opravdu? Omlouvám se.
Trpím výpadky paměti.
- To je strašné. - Výpadky paměti?
Dobře, tak tady chviličku počkej.
- Stane, Stane... - Co, co?
- Co budeme dělat? Ztratila se. - To nevím...
- Co? - Musíme něco udělat.
- Nic si nepamatuje. - Může být odkudkoliv. - No...
- Ty seš dneska marnej. - Já jen...
Dory, zlatíčko? Co kdybychom...
- Je pryč. - Dory?
- To není dobré. Dory? - Dory?
Dory?
Jmenuju se Dory.
Ztratila jsem rodinu.
Pomůžete mi?
Jmenuju se Dory. Trpím výpadky paměti.
Plavej dál...
Měla bys plavat, měla bys plavat.
Ahoj, ztratila jsem rodinu. Pomůžete mi?
- Kde jsi je viděla naposledy? - Inu...
Je to zábavná historka, kterou jsem zapomněla.
Aha, drahoušku. Nechceš plout tedy s námi?
To je to nejlepší, co mi kdo za celý den nabídl.
Díky, nepamatuju si to. Děkuju, ale...
Někoho hledám.
Nevzpomenu si, nevzpomenu si, nevzpomenu si.
Ahoj, já jsem Dory.
Jestli jsem řekla něco zlého, žertovala jsem. Dobře, dobře.
Nevrátíte se.
Něco hledám...
Dobře, chápu. Máte rande. Bavte se.
- Snad najdeš to, co hledáš. - To i já.
Nevíte, kde jsou?
Omlouvám se, omlouvám se.
Omlouvám se, dobře.
Tak někdy jindy. Nebuďte cizí.
Cizí...
Na tý lodi je můj syn.
Můj syn! Pomozte mi, prosím!
Pozor!
Omlouvám se, jste v pořádku?
- Je pryč, je pryč. - To nic, to nic.
- To nic. - Je pryč, to bude dobrý.
Ne, ne, unesli mi ho. Musím najít ten člun.
- Já jsem viděla člun. - Vážně?
Plul před chvíli tudy za mnou!
Děkuju, děkuju, strašně ti děkuju!
O ROK POZDĚJI
Pomalu.
Pomaličku, nepanikař.
Abych to opravila, potřebuju klíč.
Marline?
Já jsem jen...
Dory, na vstávání je ještě moc brzo.
- Běž zase do postele. - Nezapomeň, sasanka žíhá.
Jo, dobře. Omlouvám se. Postýlka, postel.
Marline?
- Běž si zase lehnout. Bylo to snadný. - Dobře, jdu si lehnout.
- Marline? - Už jsme vzhůru.
A je to, začátek dne.
- Hledali jsme někoho? - Nema.
Jako by to bylo včera.
Teda, já si ani včerejšek nepamatuju.
- Na tom výletě jsme narazili na čtyři žraloky. - Počkat.
- Minule jsi říkal, že byli tři. - Ne, byli rozhodně čtyři.
Minule jsi říkal tři.
- Synu, kdo plul přes celý oceán? - Nemo.
Museli jsme přeplavat celý oceán, abychom ho našli,
ale on to přeplaval první.
No, asi to tak bude.
Tak jste to zvládli.
- Málem jste zmeškali výlet. - Výlet?
Mám ráda výlety. Kam poplaveme?
- Myslel jsem, že jsi jí to řekl. - Neřekl.
- Dory? - Jo.
Pan Ray má moc ryb, na které musí dávat pozor,
takže pro dnešek by bylo nejlepší, abys nebyla se třídou.
- Proč ne? - Však víš...
- Nepamatuješ si některé věci. - Zrovna tohle třeba ne.
Dobře, někdy to prostě není tvoje chyba,
ale začneš se potulovat kolem.
Pan Ray nemá čas dávat pozor na rybu, která se potuluje kolem.
- Jasně. - Jinak řečeno, nemá dost ryb na hlídaní dětí.
Chudák, je toho na něj moc.
- Takže to chápeš? - Rozhodně.
- Dobře. - Chce, abych byla pomocnou učitelkou.
- Ne, ne tak docela. - Bude mi ctí.
Nikdy jsem pomocnou učitelku nedělala.
Pane Rayi, tady vám vedu pomoc.
Dobrá tedy.
- Dobrá, děti. - Dobrá, děti.
- Dnes je den... - Dnes je den....
- Podíváme se na migraci rejnoků. - Migraci rejnoků.
Víte, proč rejnoci migrují?
Určitě to víte.
Migrujeme zpátky...
- Do postele! - Ano! - Ne.
- K písku! - Ne.
- Migrujeme zpátky domů. - Domů.
- To je tam, odkud jste. - Odkud jste.
Poví mi někdo, odkud je?
- Bydlím pod velkým kamenem. - Já tři korály odtud.
Můj dům je pokrytej řasama!
- A kde jsi vyrostla ty, Dory? - Já?
Já nevím.
Moje rodina...
Kde jen jsou?
Můžu vám nějak pomoct?
Promiňte, to už jsem zase zapomněla?
- Trpím... - Výpadky paměti.
Jak víš, že máš rodinu, když trpíš výpadky paměti?
To je dobrá otázka, vážně.
Pamatuju si některé věci, které dávají smysl.
Jako to, že mám rodinu.
Vím to proto, že musím odněkud být, že jo?
Každý má rodinu. Já si ale nepamatuju, jak se jmenovali a jak vypadali.
Asi se s nimi už nikdy neuvidím.
- O čem jsme mluvili? - O rodičích.
Rodiče, jasně.
Proč jsme o nich mluvili?
Tak tohle, ale ne.
Proč zrovna já? No, dobře.
Jste sice malí, ale dobře.
Víte, děcka, když se mají dvě ryby rády...
A tady toho necháme.
Nasedat, badatelé!
Písnička o migraci rejnoků je tady.
Migrace, migrace, pojďme se o ni naučit.
To příroda nás chce poučit, abychom poznali oceán!
Je to vědecky dokázané...
Nevím, kam všichni odplavali.
- Proplavat 22 moří. - Tady jsou.
Jak se to celé sleduje, tak to prostě je.
- Držte se dál od útesu. - Slyšeli jste ho.
- Všichni zpátky. - To je moc daleko.
- Dobře, tak zase zpátky. Sem.
- Teď mě všichni poslouchejte. - Poslouchejte, děcka.
- Když tudy proplují rejnoci... - Rejnoci...
- Na co si musíme dát pozor? - Kdo si na co musí dát pozor?
- Spodní proudy! - To je pravda. - Přesně tak.
Spodní... Spodní proudy.
Protože jakmile se vytvoří, jsou velmi silné.
- Když nebudete opatrní... - Pane Rayi?
- Jak ale rejnoci vědí, kam mají plout? - Tomu se říká instinkt, Nemo.
Je hluboko uvnitř tebe a ty mu musíš naslouchat.
Protože uvnitř sebe to víš.
A já už je slyším!
Máme dlouhou cestu. Musíme trefit zpátky domů.
Jo, my se vracíme domů.
Je to cesta daleká, jenž nás čeká.
Na cestě domů toho hodně urazíme.
Jo, my se vracíme domů.
Na cestě domů toho hodně urazíme.
Je to cesta daleká, jenž nás čeká.
Když uvidíme spodní proud, řekneme?
Dory!
Dory, Dory?
- Je mrtvá? - Není mrtvá.
Udělejte místo.
Klenot z morrojské zátoky v Kalifornii?
Na něco jsem si vzpomněla.
Vzpomněla jsem si!
Vzpomněla jsem si na něco důležitýho!
Důležitého? Co?
To nevím, ale je to tudy.
Děkujeme vám, pane Rayi.
Vzpomeň si, Dory. Nebuď jako Dory, Dory.
Dobře, počkat.
Vzpomněla sis?
Ne, bylo to něco...
Bylo to něco o...
Klenot z morrojské zátoky v Kalifornii?
Moje rodina! Vzpomínám si na ni!
Někde tam jsou, musím je najít!
Musíte mi pomoct, dobře? Haló?
- Jdete? Kde jste? - Dory!
- Haló? - Dory!
- Kde jste? - Odplula jsi od nás.
Moji rodiče, vzpomněla jsem si.
- Na co sis vzpomněla? - Na ně! Na tátu i mámu.
Mám rodinu. Oni ale neví, kde jsem.
- Rychle, musíme tam. - Ne, Dory. Tohle je šílené.
- Kam přesně se chceš vydat? - Ke klenotu baltskému...
- Do Kalifornie. - Ano!
Ne, Dory, Kalifornie je přes celý oceán daleko.
To abychom vyrazili!
Pokaždé, když jsme na tomhle útesu, chce jeden z nás pryč.
- To si nemůžeme jen užít výhled? - Jak můžeš mluvit o výhledu?
- Vzpomněla jsem si na svoji rodinu. - Ne, výprav bylo dost.
Tohle už máme za sebou.
Už jsme cestovali
- a znovu už nikam nechci. - Jo, ale...
- Poslyš, Dory... - Prosím.
Já jen vím,
že mi chybějí.
Opravdu moc mi oba chybí. Nevím, jak ten pocit popsat.
Znáš ten pocit?
Ano.
Ten pocit znám.
Nechci na to zapomenout.
Tam někde je moje rodina.
Prosím, Marline.
Sama je nenajdu, zapomenu.
Prosím, pomoz mi najít moji rodinu.
Jo, tati. S tebou ten oceán přeplaveme, že jo?
Ne...
Ale někoho na to znám.
Kupředu! Kupředu! Kupředu!
Není mi dobře! Vážně mi není dobře!
- No, není to bezva? - Ne!
- Asi budu zvracet! - To jen ten kalifornský proud, kámo.
Má grády. A nahoru!
Poslyš, udělej pro mě něco.
Drž se krunýře, dej se dohromady a dokonči to.
- Říkáme tomu krmení ryb! - Přesně tak.
A my teď hledáme moje rodiče
- v Atlantiku. - V klenotu z morrojské zátoky v Kalifornii.
- Přesně tak. - Jak je najdeš?
Pamatuješ si, jak vypadají?
Nejsem si jistá, moc toho nevím,
ale něco mi říká, že jsou modří se žlutými ploutvemi.
- Dobrý popis. - A taky...
Až je uvidím, poznám je. Jsme přece rodina.
Plavat přes celý oceán je nebezpečné, mělo by se to dít jen jednou!
- Jen jednou! - Blíží se odbočka do Kalifornie.
- Jdeme najít moji rodinu! - Plavte, plavte, plavte!
- Rychle, tati! - Nespěchej na mě, Nemo!
Jo!
Měj se, modrá rybko, doufám, že najdeš rodiče.
A nezapomeňte na krmení ryb!
Pozdě, už jsem jedl.
Tohle znám.
- Mami? Tati? - Ne, Dory, zadrž.
- Počkej. - Mami?
- Tati? - Přestaň alespoň na chvilku křičet.
To si myslíš, že tady na tebe budou čekat a plavat kolem?
To nevím, musíme to zjistit. Mami? Tati?
- Nekřič, Dory. - Mami? Tati?
Co to bylo? Počkat.
Tohle už jsem někdy slyšela.
- Pamatuju si, jak někdo dělal ten zvuk. - Bezva. To jsem byl já, před chvílí.
Neviděli jste moji maminku a tatínka?
Jmenují se Jenny a Charlie.
- Jenny a Charlie. - Cože? Jenny a kdo?
Tak je jmenují. Moji rodiče jsou Jenny a Charlie.
- Dory, počkej! - Jenny?
- Můžeme to chvilku promyslet? - Charlie? Jenny?
- Charlie? - Jsi cvok? - Promiňte, je nadšená.
- Charlie? Jenny? - Dory, přestaň křičet.
- Charlie? - Nemůžeš sem jen tak přijít a upoutat na sebe takovou pozornost.
Nerozumíš tomu. Vzpomněla jsem si na ta jména.
- Jenny, Charlie? - Dory, prosím. Ti krabi tu bydlí.
Mají důvod, proč chtějí, abychom byli potichu.
Mohla bys probudit něco nebezpečného.
Jako někoho, kdo má jedno oko a chapadla?
No, to je dost detailní popis, ale ano, třeba to.
Je zajímavé, jak se ve vodě...
No nazdar.
Dobře, zůstaňte tady, my od vás odplaveme, nechte nás žít.
Budeme vás uctívat. My...
Postavíme vám sochu, co vy na to?
Ale ne! Ne!
Plavte jako o život!
- Nemo! - Nemo!
- Tati! - Nemo! - Tati!
- Ne! - Vydrž, Nemo!
Nepustím tě!
Tati!
Nemo, ne!
Dory, Dory! Dory, zpomal!
- Už za námi není! - Seš si jistej?
Jenny a Charlie.
Vzpomněla jsem si na jejich jména.
Musíme pokračovat, jsme už dost blízko!
Zranil ses, Nemo?
Božíčku, Nemo, není ti nic?
- Tím nám nepomůžeš, Dory. - Ale ne, Nemo...
- Nic mi není, jsem v pořádku. - Ne, ne, Nemo.
Omlouvám se, omlouvám...
- Božíčku, Nemo, není ti nic? - Teď ne, Dory!
- Udělala jsi toho dost. - Vážně?
Ale ne, napravím to.
- Opravdu, seženu pomoc. - Víš, co bys mohla, Dory?
Můžeš jít tamhle.
Můžeš jít tamhle a zapomenout.
To ti jde ze všeho nejlíp.
Máš pravdu.
Nevím, proč jsem si myslela, že to zvládnu.
To, že najdu svoji rodinu. Nezvládnu to, omlouvám se.
- Napravím to. Poplavu pro pomoc. - Nic mi není.
To zvládnu, budu...
Bude to zase dobrý, Nemo.
Haló?
Je tady někdo? Kdokoliv?
Haló? Je tu někdo?
Ahoj.
- Ahoj? - Jmenuji se Sigourney Weaverová.
Ahoj, Sigourney, potřebovala bych tvou pomoc.
Připojte se k nám.
Super.
Objevujeme zázraky Tichého oceánu
a úžasný život v něm.
- Snažíme se o... - Sigourney? Sigourney, kde jsi?
- Dory, tady jsi! - Našla jsem pomoc.
- Sigourney Weaverová nám řekne, kde jsme. - Pozor!
- Co je tohle? - Lidi se k oceánům chovají strašně.
- Marline? Nemo? - Dory! - Ne,už znovu ne!
- Znovu už ne! - Dej ji dovnitř.
- Vydrž, Dory! - Neodjíždějte!
Vydrž, my tě najdeme!
Vítejte v Institutu pro mořský život,
kde se živočichové zachraňují, zotavují a znovu vypustí do přírody.
Marline? Nemo?
Haló? Haló? Pomůžete mi?
Pomůžeme ti.
- Co se to děje? - Klapity klap.
- Nech toho, jsme přece vědci. - Ale no tak, je to srandovní.
Dobře, dobře.
Dobře, musím najít cestu ven.
Vydrž.
Nic to není, v pohodě.
Hele, ty tam, otoč se.
- Díky bohu. Ahoj, já jsem Dory. - Já jsem Hank.
- Jak moc jsi nemocná? - Jsem nemocná? - Jsi v karanténě.
- Ale ne, kolik mám času? Musím najít rodinu. - Nepanikař.
- To není dobrý. - Co? Co se děje?
- Co to tam je? - To je špatná zpráva.
Je to štítek k převozu pro ryby, co se tady nezotaví.
Natrvalo je někam převezou. Nechají tě v Clevelandu.
Ryby, co jsou tady, se vrátí do oceánu.
Ryby, co vezou do Clevelandu, tam zůstanou navždy.
Cleveland? Ne, tam já jet nemůžu.
Musím do morrojské zátoky a najít svoji rodinu
To je tady, je to tenhle institut.
Klenot z morrojské zátoky v Kalifornii.
- Jsi tady. - Já jsem odtud?
Jsou tady moji rodiče. Musím za nimi.
- Z jakého akvária jsi? - Já jsem z akvária?
Z jakého? Musím se tam dostat.
To je těžké...
Ledaže...
Ne, to nikdy nevyšlo. Je to moc šílené.
O co jde? Řekni mi to, mně to nevadí.
Víš, co teď vidím? Věc co ti pomůže najít tvoji rodinu.
- Pokud vezmu... - Ano!
Jo, super, vezmeš mě za nimi. Proč mě to nenapadlo?
Ne, ne, ne. Jde o to, že bych si vzal tvůj štítek,
můžu jet místo tebe.
Ty tu zůstaneš a najdeš svoji rodinu.
- Musíš mi jen dát ten štítek. - Jak štítek?
Mám na ploutvi štítek.
Jak jsi na to mohla zapomenout?
Omlouvám se. Já...
Trpím výpadky paměti.
Nepamatuješ si, o čem jsme mluvili?
Ne, vůbec ne. O čem jsme mluvili?
- Chtěla jsi mi dát štítek. - Proč bych to dělala? K čemu ho chceš?
Abych se...
- Abych se dostal do Clevelandu. - Do Clevelandu?
- O tom vím. Proč tam chceš? - Když tu zůstanu, pustí mě do oceánu.
Na to místo mám nehezké vzpomínky!
Chci žít sám v akvárku. Jenom tohle chci.
- Tvůj štítek! - Hele, nech mi ho.
Hele...
Nepracuju tady, takže nemám mapu tohohle komplexu.
Mapa, dobrý nápad. Vezmeš mě k mapě
a já zjistím, kde jsou moji rodiče. Panečku...
Dobrá.
- Když tě zavedu za tvojí rodinou, dáš mi... - Moc toho nemám.
Co kdybych ti dala tenhle štítek?
Super nápad.
Říkal jsem to. To, že zapomíná, jí jde nejlíp.
- Jo, tati. - No, neříkal jsem to? - Říkal.
- Dory si vzpomněla a pak ji odvedli. - Už mi to znovu nevyprávěj.
Ptal jsem se jen na jednu věc. Kdybych to řekl,
nebraním se myšlence, že je to vlastně kompliment.
Řekl jsem jí, ať počká a dělej to, co ti jde nejlíp.
Takže...
Je to moje chyba!
Můžu za to já, že jí odvedli bůhví kam.
- Co když je to restaurace? - Hele, vy tam.
- Buďte ticho. - Jo, chceme spát.
Zdál se mi hezkej sen.
- Sen, kde ležíš na tomhle kameni? - Jo.
Tak ten je dobrej, jeden z mých oblíbených.
- Haló? Promiňte? - Synku, synu...
- My... - To jsou lachtani.
Jsou to přirození predátoři, můžou na tebe kdykoliv skočit.
- Vypadají neohrabaně. - Jen to hrají.
Schovej se za mě a nech mě mluvit.
Promiňte.
Máme strach o naší kamarádku. Není to tam restaurace?
Tohle není restaurace, maličký.
- Vaše kamarádka je v pořádku. - Opravdu?
Je to nemocnice pro ryby.
Živočichové se zde zachraňují, zotavují a znovu vypustí do přírody.
Bude v mžiku venku jako my.
- Jsme důkazem. - Chudokrevnost.
Vyléčí ji a pošlou pryč.
- Díky bohu. - Jasný, nic to není. Ničeho...
Hned slez dolů, Geralde!
Vypadni! Dělej!
Ničeho se neboj.
Je to Institut pro mořský život.
Klenot z morrojské zátoky v Kalifornii.
Měla pravdu!
Dory umí i jiné věci, než jen zapomínat.
No tak ti děkuju, Nemo. Děkuju.
- Jak se dostaneme dovnitř? - Vy se chcete dostat dovnitř?
Je tam naše kamarádka, je tam ztracená a sama.
Bojí se a já nevím, co dělat.
- Známe způsob, jak se tam dostat. - Opravdu?
- Co to dělají? - Já ti nevím, zní to strašně.
- Už tam jsme? - Potichu. - Hanku.
Jsem tak ráda, že jsem tě našla. Jako by to byl osud.
Už asi po tisící ti říkám, že to osud není!
Omlouvám se, jestli jsem to už řekla.
Setkám se s rodiči, jsem nervózní.
Neviděla jsem je... Už ani nevím.
- Trpím výpadky... - Výpadky paměti, mluvili jsme o tom.
Nemám rád otázky.
Jak se máš? Dobře, co ty? Taky se mám dobře.
Mám novinku. Nikdo se nemá dobře.
Mám se dobře, co ty?
Podívej, tamhle je mapa.
Přečteš ji a najdeš svoje rodiče.
- A já pak pojedu do Clevelandu, jasný? - Jasný.
Co bylo to první?
Už zase utekla chobotnice?
Mrkej na ty pavilony.
- To se za jeden den nedá projít. - Dělej. - Dobře.
Řekneme všem, aby ho hledali.
Už dnes bychom měli vypustit chobotnici do oceánu.
Ne, nevím kde ta chobotnice je, kdyby jo...
Tak tady jsi.
- Pospěš si! - Dobře, dobře.
Začíná to na D.
D... Zóna.
- Dětská zóna. - Ne, děti, ne!
Děti berou věci. Kvůli tobě nepřijdu o další chapadlo.
Přišel jsi o chapadlo?
Už nejsi osmichapadlová chobotnice, ale jen sedmi.
- Mám špatnou paměť, ale počítat umím. - Dělej! - Dobře.
Výprava do... Hele, mušle.
- Tati, tady máš mušli. - Ty máš teda zrak, Dory.
- Našla jsi další. - Opravdu?
Ano, našla. Jde ti to moc dobře.
Podívejte, mušle.
- Tady bydlím. - Ano, to ano.
Mám ráda mušle.
Správně, zlatíčko.
Našla bys mi další mušli?
Mám nejraději fialové.
Dobře, mami.
Maminka...
Fialové mušle. To je ono.
- Má ráda fialové mušle. - A co jako?
- Co to má společného s... - Ne, ne.
Nechápeš to. Vzpomněla jsem si na ni. Má ráda fialový mušle.
- Máma je roztomilá a táta je zábavnej. - Kvůli těm vzpomínkám nás chytí!
- Pořád si myslíš, že je to osud? - Musíme najít moje rodiče.
Základno, tady Carol, asi jsem našla tu ztracenou chobotnici.
- Tak co tam máš? - Promiň. - Horší už to snad nebude.
Naděje.
Naděje, rychle.
- Ticho. - Kdepak jsi? - Měli bychom vlézt do toho kýble.
- Fakt. Je to osud. - Ne.
- Ne, ne. - Musíme do toho kýblu.
- Tam já s tebou nepůjdu. - Já jdu do toho kýblu.
Ahoj, hledám svoji rodinu.
Dobrej nápad. Budu taky dělat mrtvou.
Musím mrkat.
Jak je možný, že nemrkáte?
Hele...
Počkat.
Náš další živočich je tady dost dlouho.
Je to žralok velrybí.
- Jmenuje se Naděje. - Naděje.
- Opravdu? - Je opravdu krátkozraká.
Ve svém prostředí se neorientuje moc dobře.
- A právě teď sem pluje. - Kdo?
Naděje? Ty jsi ryba?
- Počkat, cože? - Ahojky.
Ahojky. Pomůžeš mi...
Dobře, tak já poplavu s tebou.
- Promiň, ahoj. - Kdo to je?
- Mluvím s modrým flekem? - Pomůžeš mi? Ztratila jsem rodinu.
- Ztratila jsi rodinu? - Je to dlouhý příběh,
- ale já si z něho moc nepamatuju. - To je smutný...
Promiň, nejsem dobrý plavec.
- Moc dobře nevidím. - Plaveš dobře.
Takhle dobře jsem rybu ještě plavat neviděla.
- Děkuju ti. - Nemáš zač.
Počkat, řekni to znova.
- Nemáš zač. - Dory? - Ano?
- Dory? - Ano?
- Byly jsme kamarádky.
- Ne... - To jsem já, Naděje.
- Znáš mě? - Jasně.
Jako malí jsme si povídali. Trubkový kámošky.
Opravdu?
- Jsi hezká. - Víš, odkud jsem? - Jo, jsi z Mořského akvária.
Jsem Mořského akvária? Tam budou moji rodiče.
Musíme tam jít. Vezmeš mě tam?
- Jako velryba tady moc cestovat nemůžu. - Můžete se tam ztišit?
- Bolí mě hlava. - Kdo to je?
To je můj soused Bailey. Je tady s bolestí hlavy.
- Vím, že o mně mluvíte. - Myslí, že nemá echolokaci.
- Slyšela jsem doktory. - Jsem tady.
- Není to pravda. - Slyším všechno.
Co je echolokace?
Vydá zvuk, který mu pomůže lokalizovat objekty v dálce.
Podle všeho se ale pořád léčí.
Vím, že mluvíš o mně. Opravdu nemůžu...
- Použít echolokaci. - Už je to tu zas.
Dost tvrdě jsem se tam venku praštil do hlavy.
- Vidíš, jak je nateklá? - Má být tak velká.
- Jsi přece běluha. - Echolokace.
- Jako nejmocnější brýle světa? - Cože? - Jaký brýle?
Uděláš tenhle zvuk a pak vidíš věci.
Jak to vím?
Zajímavé.
- Tady jsi! Není s tebou nuda. - Hanku.
- Dovedl jsem tě k mapě, dej mi štítek. - Ne, ne, počkej.
Vím, kde jsou moji rodiče. Jsou...
- Jak se tomu říká? - Božské solárium? - Mořské akvárium.
- Mořské akvárium! Vím, kde je.
Je to hned vedle... Je mi to fuk.
- Klídek. - Jestli se tam chceš dostat, plav skrz trubky.
- Skrz trubky, bezva. - Skrz trubky?
Dvakrát doleva, pak rovně a seš tam.
Dá se tam jít hodně směry.
Zapamatoval sis to, Hanku?
- Jo. - Bezva, tak jdeme.
Já s tebou nejdu, nevejdu se tam. Budeš tam muset sama.
To je...
Já nemůžu, neumím se moc dobře orientovat.
No, tak to prostě je. Chceš najít rodiče, plav tam!
- Dej mi ten štítek. - Hanku, nemůžu tam jít sama.
- Zapomenu, kam plavu. - Tvůj problém. Štítek.
- Nemůžu plavat tamtudy. - Jiná možnost ale není.
Není jiná možnost.
- Není jiná možnost. - Ne, ne. Nepanikař.
Nic se neděje. Ne všechno jde v životě snadno, je to tak, Charlie?
Ano, maminka má pravdu Dory. Když je něco obtížné, vzdej to.
- Charlie. - To byl jen vtip. Dělám si legraci. Vtipkuju.
Byl to jen vtip. Pozor, vtipkující vtipálek.
Vtípek, jasně.
Vidíš, buchtičko? Vždycky je jiná možnost.
Děkuju ti, tati.
- Ne, můj táta říkal, že vždycky je jiná možnost. - Cože?
- Není jiná možnost. - Mořské akvárium.
Mořské akvárium. Měla by to být ta budova tamhle.
Nedá se přehlídnout a je zaoblená.
- Jako Baileyho hlava. - Cože?
Vždycky je jiná možnost. Tamhle.
Za mnou. Vím, jak se dostat k Božskému soláriu.
- K Mořskému akváriu. - Přesně tak.
Hele, poslyšte.
Víte, že já tam plavat nemůžu, že jo?
Jak nás tohle dostane dovnitř?
- Co to vůbec děláme? - Svoláváme, to je jasný.
Svoláváte další. Koho ale?
To je... Tohle je Becky.
Letět? Ne, ne, ne, ne. O tom nepadlo ani slovo.
Poděkujte jí. Vy dva jste zvládli něco nemožného.
Ale není jiná cesta,
která zahrnuje plavání? Je to naše silná stránka.
Poslyš, tvoje kamarádka je v karanténě.
Tam dávají nemocné ryby.
Dá se tam dostat jen s pomocí Becky.
Nazdárek, Becky.
- Tak mě naber, Becky. Rychle. - Asi se jí líbíš, tati.
Becky, tyhle dvě rybky se musejí dostat do karantény.
Nebojíš se, Becky?
Hodí se ti to teď, Becky?
Ne, ona mi vůbec nerozumí.
Musíš je jí vštípit.
- Cože? - Vštípit.
Podívej se jí do oka a udělej tohle.
A budete spolu propojení. Teď...
- Podívej se jí do oka! - Jo!
Nemo?
Měli bychom vymyslet jiný plán.
Plán, kde zůstaneme ve vodě, protože tenhle pták...
- Tenhle pták není vůbec pták. - To je dobrý tati.
Dory na nás mezitím zapomene.
Jak jsi řekl, to jí jde nejlíp.
Tak dobře.
Dobře. Podívat se jí do oka.
- Ale do kterého? - Jedno si vyber.
Becky?
Becky.
Dobře.
Je to fakt super.
Jak přesně nás Becky ponese?
No jo, zapomněl jsem.
Geralde!
Geralde, dej nám kyblíček.
- Pustíme ho na kámen. - Přesně tak, Geralde.
To je ono, plav hezky sem.
Pojď honem, ty to zvládneš.
- To je ono. - Neošoupej si zadek.
Mockrát ti děkujeme, Geralde.
Užij si svůj čas na tomto kameni.
Pohodlný, že jo?
To stačí! Padej! Pryč!
Tohle...
Proč se mi pořád dějou stejný věci?
Hodně štěstí!
- Dobře, na moje znamení.. - Já vím, udělám velký šplouchnutí.
Až ti řeknu. Ještě ne.
Ještě ne.
- Už? - Ne, dokud nám nedá znamení.
Něco ti povím.
Nechápu, proč to děláš.
- Co tím myslíš? - Takovejch problémů kvůli rybě.
Kdyby to šlo, tak bych na všechny rád zapomněl.
- To já ale nechci. Chci svoji rodinu. - Já ne.
Nechci se o nikoho starat.
Máš štěstí, žádný vzpomínky...
Žádný problémy.
Žádné vzpomínky, žádný problémy.
Pořád ještě ne.
- Prostě mi řekni, až to bude. - Dobře.
Jdi na to. Počkej!
Řekl jsi, ať počkám, fakt?
- Počítám do tří. - Prostě mi řekni.
Běž! Teď, rychle, rychle!
- Panečku, mrkej na to. - To je znamení.
Běž, běž, to je to znamení.
Nezapomeň, Naděje nám říkala, že máme sledovat ukazatele až k budově.
Já je nevidím, takže se po nich dívej ty.
Sledovat ukazatele k Mořskému akváriu.
Budu si to jen opakovat.
Dávat pozor na ukazatele k Mořskému akváriu. Doprava.
Dávat pozor na ukazatele k Mořskému akváriu.
Doleva.
Nejsou tu lidi? Zejména teda děti.
Nechci, aby se mě dotkly.
Nevyrušuj mě.
Chudák holčička. Podám jí to.
Tu...
To je ale...
- Kam teď? Kam pojedeme? - Promiň.
Dobře, dávám pozor, dívám se.
Becky, někde nás vysaď, my už to zvládneme.
Vydrž, tati, myslím, že hledá místo na přistání.
Je zmatená, Nemo! Ani neví, kudy má letět.
Počkej, Becky! Co to děláš?
Dobře, někam mám namířeno, otázkou je kam.
- Kudy, kudy? Vidíš ukazatel? - Dívám se, rozhlížím se.
Něco, co mě dostane k mojí rodině. Moje rodina!
Nejmocnější brýle světa. To znám.
Proč to znám?
Další vzpomínka. Hele, musíme tamtudy!
Doleva, jeď doleva!
MOŘSKÉ AKVÁRIUM
Becky?
Ona tě neslyší, tati.
Dobře, dobře, tak nový plán.
Musíme se k Becky dostat blíž, aby nás slyšela.
Asi bychom neměli hýbat s tím kyblíkem.
Nemo...
Musí si nás všimnout.
- Jen jí věř, tati. - Mám jí věřit?
- Aby na nás mohla zapomenout? - Já jí věřím.
Tak ty jí věříš?
Becky jí z kelímku!
Becky! Becky?
SUVENÝRY
Alespoň už nejsme v kyblíku.
Karanténa.
Program pro děti právě začíná.
Děkuji Sigourney Weaverová.
Kdo by se chtěl všechno dozvědět?
Hledám nejmocnější brýle světa, hledám brýle...
Jsou zamilovaní! Společně tvoří zamilovaný pár!
- Tak do toho jdu taky. - Kde to jsme?
- Jsme blízko Mořskému akváriu? - Myslím, že ano. Nevím.
- Viděla jsem ukazatel. - Jaký ukazatel?
- Nejmocnější brýle světa. - Cože?
O čem to mluvíš? Proč jdeme podle toho?
- Protože jsem si na to vzpomněla. - Takový ale nebyl plán!
Dobře, to stačí! Plýtváš mým časem!
- Počkej, ne. - Náklaďák odjíždí za úsvitu, nezmeškám ho.
- Dej mi ten štítek. - Ne, ten ukazatel pamatuju.
- A? - Vzpomínám si na víc a víc.
- Myslím, že se mi zlepšuje paměť. - Ne! Máš špatnou paměť!
Nic si nepamatuješ!
Kvůli tomu jsi nejspíš ztratila svoji rodinu!
Poslyš, přehnal jsem to.
- Jen mi dej ten štítek. - Víš co?
I když máš tři srdce, nejsi moc milý.
Tři srdce? O čem to mluvíš?
- Nemám tři srdce. - Ale máš.
- Nemám! - Máš! - Nemám! - Máš! - Nech toho.
Jeden zajímavý fakt. Chobotnice má tři srdce.
- Dvě pumpují krev do žaber, třetí zase do těla. - Cože? Počkat.
DĚTSKÝ KOUTEK
Někdo se třemi srdci by neměl být tak zlý.
Je zlé říct, že jsem ztratila někoho milovaného.
Neztratila jsem je!
Hanku?
- Hnáty. - Ne, ty ne, hledám Hanka.
- Ne, Hank s k na konci. - Hnáty!
Hnáty? Hnáty!
Hanku? Hanku?
- Moje rameno! - Hanku!
Kde jsi, Hanku?
Pomůžeš mi? Hledám...
- Ztratila jsem kámoše Franka, teda ne. - Běž pryč!
Je to osmichapadlová chobotnice? Ne, jen sedmi.
Chobotnice se sedmi chapadly.
Jedna, dvě, tři, čtyř, pět, šest. Sedm chapadel! Má maskování!
Hanku, honem. Rychle pryč.
- Co to děláš, Dory? - Hanku!
- Jaký je plán? - Já tady zůstanu navždycky!
Dobře, to je dobrej plán.
Omlouvám se, Hanku. Promiň, zapomínám věci.
- Jo... - Pozor, buchtičko. - Dávej pozor na cestu.
Omlouvám se, tati.
Omlouvám se, zapomínám věci.
Zlato, zlatíčko, nemusíš se omlouvat.
Víš, co udělej?
Měla bys plavat.
- Jo! - Na to určitě nezapomeneš,
je to něco,
co by nám chybělo.
Měla bys plavat, plavat.
Měla bys plavat, měla bys plavat. Plavat, plavat.
Co děláme? Plaveme.
- Měla bys plavat, plavat. - Plavat, plavat, plavat.
Měla bys plavat.
Tu písničku mě naučili rodiče! Zpívali jsme si to.
- Myslela jsem, že je vymyšlená. - Jakou píseň?
Měl bys plavat. Hanku, musíme plavat!
- Musíme. - Ne, ani náhodou!
- Je to nebezpečné. - Ne, poslouchej mě.
Vím, že se bojíš, ale nesmíš to vzdát.
Za mnou! Měl bys plavat! Měl bys plavat.
To pro mě maminka vymyslela.
Odtud by nás dostala.
Zpívej se mnou, Hanku!
Už jdu, mami! Už jdu, tati!
- Stůjte! - Otočte se!
- Plavete do zátoky hrůzy.
Zátoka hrůzy.
- Zátoka hrůzy? - Je to tady!
Co to je?
- Promiňte. - Nic se neděje Nestyď se, stává se to všem.
Hanku? Hanku, tady jsi.
Pane jo. Dostala jsi nás odtamtud.
To ano.
- Dostala jsem nás odtamtud. - Ale dostala jsi nás i tam.
Ale bez tebe bychom se odtamtud nedostali.
- Tady. - ECHOLOKACE.
Echolokace.
Echolokace!
Nejmocnější brýle světa. Našli jsme to!
Ne, ne, ne. Našla jsi tohle.
Vítejte v k Mořském akváriu.
Domov.
Tati, nech toho. Nevrátí se.
- Ale mohla by. - Tati!
Kvůli tobě se cítila, že to nezvládne.
Nemluvíš o Becky, že ne?
Dory mi chybí.
To mně taky.
Pravdou je, že o ní mám strach.
To ona by měla mít strach o nás.
Kdyby tady byla, tak by měla nápad, jak nás odtud dostat.
- Jak to vůbec dělá? - To neví ani ona, tati.
Prostě jí to napadne.
Musíme něco vymyslet.
- Co by dělala Dory? - Co by dělala Dory?
Jo! Co by dělala Dory?
Zjistila, v jaké je situaci.
- Zhodnotila by to, zjistila možnosti. - Tati.
To by dělal Marlin.
To je pravda. Dory by o tom nepřemýšlela.
Podívala by se na první věc, co by uviděla...
To bylo super!
Dory by to udělala.
Drž se u mě, Nemo!
Hele, ono to funguje!
Nezastavuj se, nezastavuj...
- Není ti nic? - Ne, co by dělala Dory teď? - Kdo je Dory?
- Jsme rádi, že tě tady vidíme. - Rádi mě vidíte?
Já tady rád vidím vás.
Léta jsem s nikým nemluvil.
Léta? Pane jo.
- Bohužel my se tady dlouho nezdržíme. - Kam chcete jít? Teď jste sem spadli.
Chvilku tady zůstaňte. Povyprávějte mi o sobě.
Rád bych, ale musíme se se synem dostat do karantény.
- Je skvělé mít syna. Já nemám rodinu - Je to skvělé.
- Jednou jsem měl milou dívku. - Zajímavé.
Mají oči. Hledala něco jiného.
Dělám si legraci, ne o těch očích.
Ony je mají, vidí s nimi až do duše a pak vám zlomí srdce.
Mušličko! Proč?
- Proč? - Co by teď dělala Dory?
Pojďte s námi.
Pojďme objevovat svět Mořského akvária.
- Pojď za mnou. - Jsi v akvárku.
Tak já půjdu za tebou.
Počkej.
Chobotnice mají tři srdce, zajímavý fakt.
Jsme tady, my jsme vážně tady.
Tohle je asi ono.
- Musím chytit odvoz. - Počkat, počkat.
Něco pro tebe mám.
- Štítek. - Štítek.
Jasně.
Víš...
Myslím, že na tebe nezapomenu.
Za jeden tlukot srdce na mě zapomeneš.
Možná tři.
Jsem rád, že jsem tě poznal.
Moji rodiče jsou tam dole.
Jsi v pořádku?
- Jsem připravená. - Jo.
Myslím, že jsi.
Páni.
Kde jsou? Kdepak jen jsou?
Dobře, dobře.
S dovolením.
Neviděli jste mámu a tátu, kterým chybím?
Promiňte, neviděli jste tady pár? Jsou staří jako vy.
Tedy ne, jako vy ne, jsou starší. Nebo stejně?
Dobře, dobrá.
Ahoj, nevíte o někom, kdo už dávno ztratil dítě?
To dítě jsem já, už ale nevím, jak dlouho to je.
Dobře, spěcháte.
- Pozor na cestu. - Promiňte.
Jo, super.
Je skvělé, že každý živočich, kterého zachráníme a postaráme se o něj,
se nakonec vrátí domů. Tam, kam patří.
- Mušle. - To je ono.
- Jestli se někdy ztratíš, Dory... - Drž se mušlí.
Podívejte, mušle.
Držet se mušlí.
- Tady bydlím. - Ano, to ano.
Můj domov! To je můj domov!
Mami! Tati!
Dobře, buchtičko. Počítej do deseti.
Jedna, dvě, tři.
Čtyři.
Nemáš zač.
- S kým to mluvíš, buchtičko? - S mojí trubkovou kamarádkou.
Mami?
Tati?
Maminka má ráda fialové mušle.
Mami?
Co s ní jen bude?
Jsou tam, Jenny.
Mami, neplač, mami. Neplač.
Myslíš...
Myslíš, že to tam sama zvládne?
Zlatíčko, bude to dobrý.
Já...
Maminka má ráda fialové mušle.
- Dory! Dory! - Dory?
Mami?
- Dory! - Mami, tati!
Moji rodiče...
Já...
Ztratila jsem je.
Byla to moje chyba.
Kde máš štítek?
Kde máš štítek, nemáš ho.
Nejsi v karanténě?
- V karanténě? - Jo, tam daly všechny modrásky.
- Je to tak, Bille? - Budou mít svoje akvárko v Clevelandu.
Za úsvitu je budou nakládat do náklaďáku.
- Musí to bejt super. - Rodiče jsou zpátky v karanténě?
Odvezou je do Clevelandu? Já jsem se sem teď dostala.
- Musím za nimi, nevědí, že tu jsem. - Dá se tam snadno dostat.
Plav skrz trubky.
- To nepůjde. - Proč ne?
Zapomínám, kam plavu. Nemůžu být někde sama bez pomoci.
- To tady asi zůstaneš. - Tím jí vůbec nepomůžeš, Bille.
Plav tam, jestli chceš. Nic se ti nestane.
Ach jo.
Řeknete mi, jak se tam dostanu?
- Skrz ty trubky. - Jasňačka.
Dvakrát doleva a pak doprava.
Hračka.
Dobře.
Dvakrát doleva a pak doprava. To zvládnu.
Dvakrát vlevo, pak vpravo. Dobře.
Nezapomeň to.
Dvakrát vlevo, pak vpravo.
Dvakrát vlevo, pak vpravo?
Otočit.
Doleva, doprava.
Počkat, nezahnula jsem brzo?
Ale ne, už je to tady.
Dobře, jen vydrž, vydrž.
Kudy?
Kam to plavu? Zapomněla jsem to. Dobře.
Ztratila jsem se, nevím kudy.
Všechno hned zapomenu, uvíznu tady navždycky.
Trubky. Trubkový kámošky. Trubkový kámošky!
A teď plav, plav, plav.
- Já ti nevím... - Věř mi, do ničeho nenarazíš.
Pozor zeď.
Co to má za smysl? Nikdy se tu nevyznám.
To bys ale měla, jinak tě nepustí do oceánu.
Soustřeď se, dobře?
- Pozor zeď. - Naděje?
Dory? Haló?
Ztratila jsem se v trubkách a moji rodiče jsou v karanténě.
Vydrž, Dory!
- Musíš použít echolokaci. - Je rozbitá.
Zkus udělat to, o čem Dory mluvila, jasný?
- Myslím, že to nejde. - Neštvi mě, Bailey!
No tak, Bailey! Co jsi mi to před chvíli řekl? Soustřeď se.
- Cítím se hloupě. - Bailey! - Promiň.
Tady...
Jsme tady.
- A je to! - Co? Co to je? - Něco mám.
Je to tady. Jo, to je ono.
Vidím karanténu!
Tohle je bezva!
Vidím všechno! Vidím i tebe!
- Vidí tě! - Můj život je hned lepší!
Vidíš mě? Jasně...
- Takhle to nefunguje. - Bailey! - Ať plave doleva.
- Máš plavat doleva. - Doleva.
- Rovně. - Rovně. - Rovně.
- Doprava. - Doprava. - Doprava.
Rovně.
- Počkat. - Co je? - Vidím něco jiného, počkej.
- U všech rybiček, není tam sama. - Cože?
- Co tam je? - To nevím, blíží se to. - Ale ne.
- Dory, je tam ještě něco, plav - Cože? Kam?
- Kam? - Doprava. - Doprava.
- Na na druhou pravou. Plave proti tomu. - Ne!
Dory, otoč se!
- Skvělé, Dory! Plaveš přímo k nám! - Cože?
- Mám plavat přímo? - Ne, nic nevidím.
- Dory! Božíčku... - Marline! - Nic ti není!
- Dory... - Žere jí to zaživa.
- Ale ne, Dory... - Jsi v pořádku!
- Našli jste mě! Jak? - Byla tam jedna bláznivá škeble.
- Pořád jenom mluvil. - Odplížili jsme se od něj do těhle trubek.
- A potom jsme tě začali hledat. - Dory, omlouvám se!
Dobře, co to bylo?
Vydržte, jen to vyřídím.
- Nic se neděje, za co se omlouváš? - Cože?
- Jsi v pořádku? - Ano! - Jsem tady s Marlinem a Nemem.
Tati, slyšel jsi to? Dory zná velrybí řeč.
Slyšel jsem to a připomnělo mi to něco strašného.
Rychle pryč. Musíme...
Tudy, za mnou. Musíme pryč.
Počkat, počkat.
- Moji rodiče tady jsou. - Vážně?
- Našla jsi svoje rodiče? - No, ne tak docela.
Ještě ne, ale vím, kde jsou.
Nevím, jak přesně se tam dostat,
- ale vím, že mám plavat... - Do karantény.
Do karantény, přesně.
Potkala jsem chobotnici se sedmi chapadly. Byl nabručenej,
ale hluboko uvnitř sebe byl milej. Dostal mě do akvária.
Do akvária.
Dory?
Myslíš, že mě rodiče chtějí vidět?
Cože? Proč by nechtěli?
Protože...
Ztratila jsem je.
Dory.
Budou moc rádi, až tě uvidí.
Určitě jim chybí tvoje vlastnosti.
- Vážně? - Dory, víš, jak jsme tě našli?
- Něco se škeblí... - Ne.
- Tak s ústřicí? - Ne.
- Tak mušle? Nevím. - Ne, nic takového.
Byli jsme v obtížné situaci, ale Nemo se zeptal:
"Co by asi dělala Dory?"
Proč by to říkal?
Od doby, co jsem tě poznal, jsi mi ukázala tolik věcí,
o kterých se mi ani nesnilo.
Bláznivé věci.
Přechytračení žraloků.
Skákání po medúzách.
Našel jsem svého syna.
To vše díky tobě.
Opravdu? Nevěděla jsem, že to tak bereš.
Asi jsem to zapomněla.
Ne, nezapomněla.
Nikdy jsem ti to neřekl.
Moc se ti za to omlouvám.
Ale Dory, kvůli tomu, kdo jsi,
musíš najít svoje rodiče.
A až je najdeš...
Tak...
Budeš doma.
Tati?
Budeme se muset s Dory rozloučit?
Ano, Nemo. Rozloučíme se s ní.
Kolik nám jich ještě zbývá?
- Už jen tahle. - Takže padla?
Může odjet do Clevelandu.
- Pozor na tu odbočku. - Na co?
- Pozdě. - Myslím, že už jsme blízko.
Ahoj!
- Tohle je karanténa? - Jo, je.
Jsme v karanténě. Někdy tady jsou moji rodiče.
Kam to jedeme? Proč jedem k těm dveřím?
Jedeme ven!
- Jo! - Cítím se skvěle!
Poslouchejte!
Kámo?
Moje rodina.
- Pojďte, honem. Promiňte. - Počkej, Dory.
Už jdu, mami!
Už jdu, tati!
Už jsem skoro doma. Už jsem skoro doma.
Tohle mi začíná jít.
Slyším kroky.
- Hanku! - Ticho.
Hanku, potřebujeme tamtu baňku.
- To se rýmovalo. - Proč? - Jsou tam její rodiče.
Tak hele...
Máš tři minuty, abys dostala všechny sem.
- A já pak pojedu do Clevelandu, jasný? - Jasný.
Jéje.
Mami? Tati?
Ahoj, všichni. To jsem já, Dory.
- Dory? - Dory?
- Mami? Tati?
- Dory?
Mami? Tati?
- Ať prostě někoho vezme a padáme. - Tati...
- Žertuju, vždyť je to shledání. - Mami?
Tati?
Kde jsou moji rodiče?
Dory? Jsi dcera Jenny a Charlieho?
Jo, to jsem já. Kde jsou?
Po tom, co jsi zmizela, si mysleli,
že jsi skončila tady v karanténě.
- Dělej, rychle. - A tak...
Přišli sem,
- aby tě našli. - Jsou tady, kde jsou?
Dory...
To se stalo už dávno.
- Už se nikdy nevrátili. - Ale ne...
Víš, Dory...
Když se ryba nevrátí z karantény, znamená to...
Že jsou...
- Co? - Dory.
- Jsou pryč. - Jsou mrtví?
- Snažili se tě najít. - Jste si jistí?
Jsou vážně mrtví?
Poslyš, Dory, bude to dobrý.
Měli tě strašně moc rádi, Dory.
Poslední výzva pro cestující do Clevelandu.
- Jsi v pořádku, Dory? - Není ti nic?
- Přišla jsem pozdě. - Dory, ne...
- Poslyš. - Už nemám rodinu.
Dory, ne, to není pravda.
Je načase odjet!
Jsem sama.
Dory!
Kde jsou ostatní?
Tvoji oranžoví přátelé jedou do Clevelandu.
Našla jsem chobotnici!
Kam utekl?
Mami! Tati!
Ne, ne...
Ne, pomozte. Pomozte. Pomozte mi.
Pomozte, pomozte mi.
Prosím.
Pomozte mi někdo!
Ty tam! Pomůžeš mi? Ztratila jsem je.
- Koho? Koho jsi ztratila? - Já...
Já, já...
Promiň, ale když mi to neřekneš, nebudu ti moct pomoc.
Pomůžete mi? Ztratila jsem se je.
Musím být víc konkrétní.
Moje... Moje ryby, kamarády.
Pomoc!
Pomozte!
Prosím.
Jsou pryč!
Ztratila jsem... Ztratila jsem všechny.
Už nemůžu nic dělat.
Nemůžu to zapomenout. Co nemůžu zapomenout?
Něco...
Něco důležitýho. Co to bylo?
Co to jen bylo?
Ztrácí se mi to.
Umím jen a jen zapomínat.
Zapomínám a zapomínám.
To mi jde ze všeho nejlíp.
To mi jde.
Co budu dělat?
Co jen budu dělat? Co?
Co budu dělat?
Co by dělala Dory?
Porozhlídla bych se.
A...
Tamhle je jen voda.
Tady je nějaká řasa.
Lepší než nic. Dobře.
Dobře.
A teď co? Je tady spousta řas.
Je to tady stejný.
Všechno vypadá stejně až na tohle. Kámen.
Je tady a okolo něj nějaký písek.
Tudy.
Písek mám ráda, je rozmělněný.
Tohle nikam nevede.
Nic tady není.
Jen řasy.
Hodně řas, taky nějaká ta mušle.
Tímhle směrem.
Mám ráda mušle.
Mám ráda
mušle.
Panečku.
- Ahoj, jmenuju se... - Dory!
- Jsi tady. - Moje zlatíčko.
Prohlédnu si tě. Už tě nikam nepustím.
- Moje holčička se našla. - Jste to vy. - Ano!
Jste tady, mami jsi vážně tady.
- To jsem. - Tati...
- I ty tady jsi. - Jsem tady, buchtičko.
- Moc se omlouvám. - Cože? - Zlatíčko.
Zlatíčko, to nedělej, ne. Buchtičko...
Vím, že se mi to děje.
Vím to. Vy jste se to kvůli mě snažili napravit.
- Zlatíčko. - Nešlo to, snažila jsem se.
Myšlenky se mi ale vypařily z hlavy. Dostávala jsem jiné nápady.
- Zapomněla jsem na vás... - Dory, Dory.
Dory, neomlouvej se.
Podívej, co se ti povedlo.
Co?
- Našla jsi nás! - To je pravda.
Našla jsi nás.
Zlatíčko, proč myslíš, že jsme tady celé ty roky zůstali?
Věřili jsme, že nás jednou opět najdeš.
Přesně!
Ale...
Myslela jsem, že jste mrtví? Jak...
Hledali jsme tě v karanténě, ale nebyla jsi tam.
Věděli jsme, že ses musela dostat ven skrz trubky.
- Jsou tady trubky, plavali jsme tam. - Tak...
A zůstali jsme tady.
- Kvůli tobě... - Mysleli jsme si, že se vrátíš.
Každý den plaveme a pokládáme...
Mušle.
A ty jsi nás našla.
Zlatíčko.
Našla jsi nás a víš proč? Vzpomněla sis na nás.
Vzpomněla sis na svojí vlastní úžasnou Doriinu cestu.
To ano.
- A sama. - Opravdu, zlatíčko?
Celé ty roky jsi byla jen sama?
Chudák dítě.
Úplně sama jsem nebyla.
Marlin a Nemo!
- Neviděl někdo, kam plavala Dory? - Ne? - Opravdu?
Takovejch očí a nikdo nic neviděl.
- Promiňte, pomůžete nám? Hledáme... - Pomůžeme vám.
- Hele, tati! To je Dory! - Díky bohu.
Vidíš, Nemo? Věděl jsem, že to zvládne. Cože?
Kde je Dory? Je s tebou?
Je mi to líto, snažil jsem se Dory udržet, ale nešlo to.
- Ztratil jsem ji. - Cože? - Dobrá.
- Tak vyrážíme. - Ne!
Pak nás spolkla velryba
- a to umím jejich řeč. - Cože? - Škoda, že tam nebyl.
Marlin mi nikdy nevěřil, že umím velrybí řeč,
- vždycky mi věří. - Ten Marlin se mi líbí už teď. - Jo.
Potom jsme zčistajasna našli Nema, ale mě ne.
Víte, Nemo je ten nejmilejší.
Nikdy to se mnou nevzdá, ať se děje cokoliv.
- Co by dělala Dory? Tudy. - Rozhodně...
Počkat, tady to znám.
Ahoj, jmenuji se Sigourney Weaverová.
Tamhle!
- Připojte se k nám. - To je ten institut!
- Tam ses narodila. - Uvnitř jsou tví přátelé?
Ano! V něčem tam jsou zavření...
Někam je vezou.
Náklaďák! Jsou v něm! Takže...
Už je nikdy neuvidím. Ne, to ne.
Co by dělala Dory?
Vím, že tam jsou tví přátelé, ale ten náklaďák je tvrdý oříšek.
- Jo, matka má pravdu. - Prosím, prosím.
Vím, že mi budou chybět. Opravdu. Opravdu mi chybí.
To už jsem řekla.
- Dory? - Mami...
Marlin a Nemo jsou víc než jen přátelé, jsou jako rodina.
Musím je zachránit.
Když mě našli, bylo to jako určení...
Jak to říct jinak?
Naděje. Naděje!
Naděje!
- Dory? - Ano?
- Dobrý ráno. - Buď...
To je Dory, něco se děje.
Vidím ji! Je před institutem.
- Naděje? - Musíme skočit.
- Skočit? - Na řeči není čas.
Naděje...
Dory! Dory, ten náklaďák s tvými přáteli odjíždí!
- Ne, ne... - Ne...
- Ale ne! - Naděje!
- Dobrá, jdeme na to. - Ano, ano.
- Jedna. Dvě. - Ano! Ne, to nejde.
- Nezvládnu to! Ne... - Naděje!
- Mám nejmocnější brýle světa. - Máš nejmocnější brýle světa.
- Budu ti dělat oči. - Budeš mi dělat oči.
- Ale co ty zdi? - V oceánu žádné nejsou.
Žádné zdi?
To je tvůj osud, Naděje.
Tak proč jsi to neřekl?
Naděje, počkej. Ne! Tam je zeď!
Pozor zeď!
Rodiče, tohle je moje trubková kámoška.
- Pozdravte. - Ty dva modrý fleky jsou tvoji rodiče?
Vypadají jako ty!
Já jsem Bailey, pane a paní Dory.
- Jsem Jenny. - Já Charlie. - Dobře.
Musíme zastavit ten náklaďák.
Dobře, jaký náklaďák?
- Bailey, kde jsou? - Využiju svůj výborný dar.
Mám je! Jedou na dálnici směrem na jih.
Jdeme!
Zastavíme ho.
- Tohle musím vidět. - Jo, já taky.
Tohle bude super.
Co to děláš, Geralde?
- Pomátl ses? - Tak si to užij, Geralde!
- Ten je teda vtipnej. - To jo.
Bailey, všechno jsem zapomněla, připomeň mi to.
Dobře!
Tví přátelé jsou stále v náklaďáku.
Jedou na sever k mostu.
Tamhle jsou roztomilé vydry.
Jednu bych chtěl.
- Bailey! - Vidím ten náklaďák, je tamhle!
Nevím, jak se tam dostaneme.
Museli bychom zastavit dopravu.
Zastavit dopravu. To je ono.
Všichni se musí zastavit. Lidi rádi zírají na roztomilé věci.
Roztomilé věci.
- Dobře, mám to! - Co?
Rychle než to zapomenu. Až bude náklaďák na mostě, hoď mě tam.
Dobře.
Pojďte za mnou.
Vy ostatní tady zůstaňte!
Dory, zlatíčko, už nás znovu neopustíš.
- Má pravdu. Musíš zůstat s námi. - Dory...
- Co když budeš pryč dlouho a budeš zmatená... - Mami, mami.
- Rozptýlí tě to... - Znovu vás ztratím?
Ano.
Mami, tati, bude to dobrý,
protože i když zapomenu,
tak vás znovu najdu.
Dobře, trochu doleva.
Zpátky doprava.
Dobře, to je ono. Ještě ne.
- Bailey! - Tak teď! Teď, dělej!
- Něco vymysli. - Dobře, ale co?
Dobře, dobře, co teď?
No tak, auta. Projíždějící auta.
Lidi mají auta. Musí zastavit.
Zastavte dopravu! Zamilované páry!
Pozor!
Jsou tak roztomilí.
Podívej, musejí být pár.
- Co se to děje, tati? - Nevím, jak je to možné,
ale nejspíš to má co dělat...
- Dory! - Vodu. Vodu...
- Potřebuju vodu. - Zbláznila ses? Jak ses sem dostala?
- Dory! - Dory!
Mysleli jsme, že tě už neuvidíme.
To já taky, ale nemohla jsem na vás zapomenout.
Asi by mi chyběl zbytek mojí rodiny.
My jsme rodina?
Znáš ten pocit?
Ano, to znám.
Hele, ven z toho náklaďáku. To nejsou vaše ryby.
- Ale ne, měli nás odnést. - Zpátky do vody.
Dory, auta se zase rozjíždějí.
Vyřeším to, věřte mi.
Becky! Becky, vrať se!
Potřebujeme pomoc, Becky!
Za mnou, Dory.
Ne, počkej, zapomněli jsme Dory!
Ne, Becky, počkej, musíme se vrátit! Becky!
Zpátky, Becky, zpátky!
- Prosím nejez nás! - Kde je Dory? - Kdo jste?
- Jenny? - Marline? - Charlie? - Nemo?
- Děkujeme, děkujeme mockrát. - Dory...
Je pořád v tom náklaďáku! Becky!
Leť pro Dory!
Tak tohle je asi sbohem, holka.
- Ne! - Cože? - Do Clevelandu nepojedeš!
- Půjdeš se mnou do oceánu. - Proč mi ničíš plány?
- Poslyš. V životě mám jeden cíl. Jeden. - Ne, ty mě poslouchej.
Co je na plánech tak skvělého? Já nikdy žádný neměla.
Plánovala jsem, že ztratím rodiče nebo že najdu Marlina? Ne.
Plánovali jsme, že se setkáme?
- Plánovali? - Skončila si?
Neplánovali jsme to. Dobré věci se dějí zčistajasna,
protože takový je život. Ty budeš se mnou v oceánu,
ne v nějakým akvárku.
- Můžu něco říct? - Ještě ne.
Jedna moje kamarádka jménem Sigourney mi řekla,
že všechno má tři kroky.
Záchrana, zotavení a to poslední...
- Vypuštění do volné přírody! - To je ono!
- Co vy na to? - Vypuštění, vypuštění...
Vypuštění, vypuštění, vypuštění.
Chtěl jsem říct, že teda dobře.
To je zlé.
- Kam to jedou? - Odjíždějí, Charlie!
Chyťte se mojí ploutve!
Snaží se otevřít dveře.
- Je zamčeno zvenku. - To zvládneš, Dory!
Naděje, Naděje!
- Ale ne! - Dory, ne! - Dory!
Kam jedou, Bailey?
Ztrácím je!
Dory, je po všem.
Ne, musí existovat jiná možnost.
Dory, není jiná možnost, jak se dostat ven.
Ale... Musí to jít jinak. Vždycky to jde jinak!
Jinak to nejde, Dory. Tentokrát není cesta ven.
A co tohle?
U všech krabů, je tady jiná cesta.
- Zhluboka se nadechni. - Vypuštění.
Vypuštění, vypuštění, vypuštění.
Vypuštění, vypuštění!
- Co to bylo? - Jsou uvnitř!
Co to...?
Mějte se.
- Hanku, máš sedm chapadel, něco vymysli. - Dobře.
Jdeme na to!
Hele, nech toho!
- Ale ne! - Něco to dělá. - Hýbeme se.
- Dobrá práce, Hanku. - Počkejte! No tak!
Ne! Počkejte, počkejte.
Nechci ti říkat, jak máš řídit,
nejsem v postavení, kdy bych mohla řídit, ale mohl bys jet rychleji?
Hele, vraťte nám náklaďák!
Nic nevidím, kam jedeme?
Dobře. Všechny auta jedou vlevo, jeď taky vlevo.
Gilmanova ulice. Ashby Avenue.
Gilmanova ulice, zase.
- A zase. - Pořád ještě doleva?
Musíme zjistit, jak jsme se sem dostali, pak sjedeme.
Dej mi vědět, až na to přijdeš.
Nevím, jak jsme se sem dostali.
Hele, ty znám! Odtamtud jsme přijeli. Doprava.
A jedeme!
Hele, hele!
Hele! Ty nám to teda natřeli.
Rovně, pořád rovně, doleva, doleva.
Ne, ne, ne. Doprava!
- Jde ti to, Hanku. - Dávej pozor!
Omlouvám se.
- Silnice se dělí. - Kudy?
Oceán, oceán. Hele, loď. S loděma mám zkušenost.
Kudy?
- Tam bude oceán! Doprava! - Drž se!
Jsme tady, kam teď?
Hned na to přijdu. Nevím, něco jako...
Racci! Za nimi, Hanku!
Oceán je vlevo.
Počkat, něco vidím.
Jsou to oni? Jde jim to?
Jdou na ně. Chytí je.
Je to dobrý.
Oceán před námi.
Konečně.
- Co tím myslíš? - Co budu dělat? Co jen budu dělat?
Hanku, budu po tobě chtít něco šíleného.
Dobře, vrhneme se do toho.
Dobře, Hanku.
Není úniku! Je po všem! Strčí je do rybí basy!
Počkat.
Ale ne.
Zpátky, zpátky!
Dory!
Jaké jsou tři body Institutu pro mořský život?
Záchrana.
Zotavení.
A vypuštění.
Jmenuji se Sigourney Weaverová, děkuji, že jste se ke mně připojili.
Jedna, dvě, tři, čtyři.
Počkat, proč počítám?
Kde jsou všichni? To jsem...
Opustili mě? Ne. Ne, to by neudělali.
Nic se neděje, vyřeším to.
Co jsem to dělala?
Zakrývala jsem si obličej, chtěla jsem schovat.
Proč jsem chtěla schovat?
Počkat. Pět, šest, sedm, osm, devět, deset.
Před pikolou za pikolou, už jdu.
Našla jsem vás! Vidím vás!
- Našla jsem vás. - Tak, všichni, konec hraní.
- Ach jo. - Nikdo mě nenašel.
Pojďte sem, pojďte. Čas na... Nedotýkej se mě.
- Další hodina. - Kdy se pan Ray vrátí z migrování?
Každý rejnok migruje tak dlouho, jak jen chce. Jsem váš suplující učitel.
Kdo se chce učit o echolokaci?
- Nikdo. - Je to ale zábava.
Dobře, buchtičko, bav se.
Hezký den na procházku, co?
Dobře, mějte se, mami a tati.
No, asi se vrátíme domů...
Osvěžíme si spolu znalosti?
- Jdeš taky, Dory? - Ne, já jdu na sráz.
Dobře. Cože? Na sráz?
Ne, je to dobrý nápad?
Půjdu si užít výhled, měj se.
Výhled. No, tak se bav.
Sama.
Neztrať se.
Ne, ne, ne, ne, Dory.
Dory, Dory...
Dory...
- Ahoj, Marline. - Ahoj, Dory.
- Vypadáš ustaraně, není ti nic? - Ne, jsem v pohodě.
Takhle vypadám pořád.
- Co? - No, jen jsem...
Zvládla jsi to.
- Ano! - Zvládla jsi to, buchtičko!
- Ano! - A co?
Plavala jsi po mušlích až zpátky domů.
Panečku, vážně?
- Sama? - Jo.
Víš, co to znamená?
Znamená to, že budeš moct dělat to, co jen budeš chtít, Dory.
Opravdu?
Mami, můžu si s nimi jít hrát?
- Jo. - Rozhodně!
Jen plav za nimi, buchtičko.
Jo, zvládla jsem to.
Je to krásný výhled.
To je.
Nezapomenutelný.
Přeložil: Bac
www.neXtWeek.cz