HOBIT
Milý Frodo,
Jednou ses mě zeptal, jestli jsem ti o svém dobrodružství řekl úplně vše.
Zatímco mohu upřímně říct, že jsem ti ho vyprávěl podle pravdy,
tak jsem ti ho možná neřekl celý.
Už jsem starý, Frodo.
Nejsem stejný hobit jako kdysi.
Myslím,
že je načase, aby ses dozvěděl,
co se tehdy skutečně stalo.
Vše to začalo před mnoha lety.
V zemi daleko na východě,
kterou už v dnešním světě nenajdeš.
Bylo v ní město Důl.
Široko daleko proslulé svými trhy. Byla zde hojnost vína a ovoce.
Poklidné a prosperující město.
Toto město leželo před branami největšího království Středozemě.
Před Ereborem.
Před baštou Thróra, krále pod Horou,
nejmocnějšího vládce trpaslíků.
Thrór vládl tvrdou rukou,
nikdy nepochyboval, že jeho rod přetrvá, neboť pokračoval jeho synem
a vnukem.
Frodo, Erebor.
Krása této pevnosti postavené hluboko v Hoře byla legendární.
Jeho bohatství spočívá v zemi.
V drahokamech dobývaných ze skal a ve slojích zlata,
jež jako řeky prostupují kámen.
Zručnost trpaslíků byla nedostižná.
Z diamantů, rubínů a safírů
vyráběli předměty nevšední krásy.
Vždy se pouštěli hlouběji a hlouběji.
A tam ho našli.
Srdce Hory.
Arcikam.
Thrór ho považoval za královský klenot.
Považoval to za znamení, že jeho právo vládnout je božského původu.
Všichni mu vzdávali hold.
Dokonce i velký elfský král Thranduil.
Ale dny míru a hojnosti neměly trvat dlouho.
Dny byly čím dál nevlídnější
a noci se stávaly bezesnými.
Thrórova láska ke zlatu přerostla v šílenství.
V nemoc, která v něm začala růst.
Byla to nemoc mysli.
A kde se rozmůže nemoc,
tam přijde neštěstí.
Napřed slyšeli hukot, jako když se od severu žene uragán.
Sosny na Hoře v té vichřici praštěly a praskaly.
Baline, trubte na poplach.
Povolejte stráže! Hned!
-Co je to? -Drak.
Drak!
Byl to ohnivý drak ze severu.
Šmak se přihnal.
Toho dne zbytečně zemřelo tolik lidí,
protože mu na světě lidí vůbec nezáleželo.
Jeho zrak se upínal k jinému cíli.
Neboť draci zbožňují zlato temnou a divokou vášní.
Připravte se!
Ne.
Pojď.
Erebor byl ztracen,
neboť drak bude svůj poklad střežit, dokud bude živ.
Utíkejte!
Pomozte nám!
Thranduil nechtěl životy svého druhu proti hněvu draka riskovat.
Elfové toho dne nepomohli.
A od té doby už nikdy.
Trpaslíci z Ereboru přišli o svou vlast a putovali pustinou.
Kdysi mocný národ byl teď ponížen.
Mladý princ trpaslíků bral každou práci, kterou v lidských osadách dostal.
Avšak navždy si pamatoval na dým nad Horou za svitu měsíce,
stromy hořící jako pochodně,
neboť na obloze viděl dračí oheň
a město, které lehlo popelem.
Nikdy neodpustil
a nikdy nezapomněl.
A v tu chvíli, můj milý Frodo, do toho všeho vstupuju já.
Náhoda, čarodějova vůle a osud rozhodly,
že se stanu tohoto příběhu součástí.
Vše začalo...
Vše začalo tak, jak bys mohl očekávat.
V jedné noře žil hobit.
Nebyla to žádná špinavá nora plná červů a odporného zápachu.
Byla to hobití nora.
To znamená dobré jídlo,
teplý krb
a všechno pohodlí domova.
Děkuji ti.
Co je to?
To je osobní. Dej své špinavé pracky pryč.
Ještě to není hotové.
-Připravené na co? -Na čtení.
Co je proboha tohle?
Odpovědi na pozvánky na dýchánek.
Propána krále. To už je dnes?
Všichni svou účast potvrdili. Až na Pytlíky ze Sáčkova.
-Chtějí, abys je pozval osobně. -To je jim podobné.
-Jen přes mou mrtvolu. -To by jim asi moc nevadilo.
-Myslí si, že tu máš chodby plné zlata. -Byla ho jedna truhlička a ani ne plná.
A pořád je cítit zlobry.
Co to proboha děláš?
Bezpečnostní opatření.
-Jednou jsem ji nachytal s mým stříbrem. -Koho?
Lobélii Pytlíkovou ze Sáčkova.
Všechny mé lžíce měla nacpané v kapsách.
Hrozná žena.
Dohlédni na ni, až tu já...
Až tu...
Až tu co?
O nic nejde.
O nic.
Víš, strýčku, někteří hobiti si o tobě začínají povídat.
-Myslí si, že se z tebe stal podivín. -Podivín?
-Nespolečenský. -Já a nespolečenský? Nesmysl.
Buď tak hodný a dej to na branku.
Zákaz vstupu, pokud se to netýká oslavy.
-Myslíš, že přijde? -Kdo?
Gandalf.
Možnost předvést svůj ohňostroj si nenechá ujít.
-Ukáže nám něco mimořádného. Uvidíš. -Tak dobrá. Já jdu. -A kam?
-Do východní čtvrtky. Překvapím ho. -No tak běž.
Přeci nechceš přijít pozdě.
Opozdilce rád nemá.
Ne že bych se někdy zpozdil.
Dřív jsem chodil vždy včas.
Byl jsem naprosto spořádaný.
A nic neočekávaného
se mi nikdy nepřihodilo.
NEOČEKÁVANÁ CESTA
O 60 LET DŘÍVE...
-Dobrý jitro. -Co tím myslíte?
Přejete mi dobré ráno, nebo tím myslíte, že je dnes dobré, ať o to stojím nebo ne.
Či že se právě dnes ráno cítíte dobře?
Anebo že je jitro jak stvořené, aby byl člověk dobrý?
Asi všechno najednou.
-Mohu vám nějak pomoct? -To se ještě uvidí.
Hledám někoho, kdo by se vydal na dobrodružství.
Dobrodružství?
Ne, nikdo západně od Hůrky tady o žádná dobrodružství nestojí.
Takové nepříjemné, znepokojující a nepohodlné věci.
Zdržují od večeře.
Dobrý jitro.
Když pomyslím, že jsem se dožil toho,
aby mě jako nějakého cesťáka s knoflíky vydobrýtroval syn Beladony Bralové.
Co prosím?
Změnil jste se. A ne úplně k lepšímu, Bilbo Pytlíku.
-Promiňte, znám vás? -Znáte mé jméno,
třebaže si už nevzpomínáte, že k němu patřím. Jsem Gandalf.
A Gandalf to jsem
já.
Gandalf? Ne ten potulný čaroděj Gandalf, který dělával tak vynikající ohňostroj?
Starý Bral je vždycky pořádal v předvečer svatojánské noci.
Nevěděl jsem, že své řemeslo stále provozujete.
-Kde jinde bych měl být? -Kde jinde?
Stejně mě těší, že si na mě trochu vzpomínáte.
I když jen na mé ohňostroje.
Je rozhodnuto.
Vám to náramně prospěje
a mě to náramně pobaví.
-Vyřídím to ostatním. -Vyřídíte co? Ne, to ne.
Ne, počkejte. Tady o žádné dobrodružství nestojíme. Děkuji pěkně.
Zkuste to za Kopcem nebo za Vodou.
Dobrý jitro.
Dvalin.
K vašim službám.
Bilbo Pytlík.
K vašim. My se známe?
Ne.
Kudy, brachu?
Tudy?
Co má být tudy?
Večeře.
Říkal, že tu bude jídlo. Hodně jídla.
To říkal? Kdo to říkal?
Moc dobrý. Nemáte ještě další?
Co?
Ale ano, ano.
Jen si dejte.
Já jen, že jsem společnost neočekával.
Někdo je u dveří.
Balin. K vašim službám.
-Dobrý večer. -Ano, je dobrý.
Ale později možná trochu sprchne. Jdu pozdě?
Pozdě na co?
Dobrý večer, bratře.
U mých vousů,
od minula jsi kratší a širší.
Širší, ne kratší.
A pořád mi to myslí za nás oba.
Promiňte, nerad vás ruším, ale nejsem si jistý, že jste na správné adrese.
-Už jsi jedl? -Ne že bych neměl návštěvy rád.
Návštěvy mám rád jako jakýkoliv hobit.
Ale rád je znám ještě před návštěvou.
-Co je to? -Nevím, nějaký sýr.
-A jde o to... -Nějak zmodral. -Je celý plesnivý.
A jde o to, že vás neznám ani jednoho.
Ani trochu.
Nechci být nezdvořilý, ale musím být upřímný, je mi líto.
Omluva se přijímá.
A teď to naplň, bratře, a nebuď na suchu.
Klidně se ještě najím, když na tom trváš.
-Fili. -A Kili.
-K vašim službám. -K vašim službám.
-Vy musíte být pan Potlík. -Ne, dál nesmíte, jste tu neprávně.
-Co? Ono se to zrušilo? -Nikdo nám o tom neřekl.
-Ne, nic se nezrušilo. -To se mi ulevilo.
Opatrně. Právě jsem si je nechal nabrousit.
-Je to tu hezké. To jste si stavěl sám? -Ne, v naší rodině se dědí už roky.
To je truhla s matčinou výbavou. To prosím nedělejte.
Fili, Kili, pojďte nám pomoct.
Mistře Dvaline.
Doneseme to do předsíně, jinak se sem všichni nevejdeme.
Všichni? Kolik vás ještě bude?
Ale ne.
Ne, nikdo není doma.
Jděte pryč. Jděte otravovat někoho jiného.
V mé jídelně už je trpaslíků dost.
Pokud to má být nějaký vtípek,
tak mohu říct jen to, že je naprosto nevhodný.
Gandalf.
Promiňte.
Vraťte to. Vraťte to. Džem ne, prosím.
Promiňte, není to trochu moc? Máte nůž na sýr?
Nůž na sýr? Jí ho po bochnících.
Ne, to je křeslo dědečka Munga. Tohle taky. Vraťte ho, prosím.
-Neslyším, co říkáš. -Vraťte ho. Na něm nikdo sedět nebude.
No te kniha, ne tácek. A položte tu mapu. Děkuji.
Promiňte, mistře Gandalfe, dáte si heřmánkový čaj?
Ne, děkuju ti, Óine, dám si kapku červeného vína, děkuju.
Fili, Kili,
Óin, Glóin, Dvalin, Balin,
-Bifur, Bofur, Bombur, Dori, Nori. -Ne, to je moje.
-Ori. -Ne, děkuji.
Ano, máte pravdu, Bifure. Zdá se, že nám jeden trpaslík chybí.
Jen má zpoždění. Cestoval na sever na shromáždění našeho lidu. On přijde.
Mistře Gandalfe, sklenka červeného vína, jak jste si přál.
Má takový ovocitý buket.
Na zdraví.
Bombure, chytej.
-Kdo si dá pivo? Tady máte. -Tady, bratře.
Řekl jsem, aby sis dal další pivo. Tady ho máš.
Až napočítám do tří. Raz, dva...
-Věděl jsem, že to v sobě máš. -Promiňte, to je dečka a ne utěrka.
-Vždyť je plná děr. -Taky má být, vždyť je to krajka.
Krajka je přece had. Nebo že bych se spletl?
-Zatracení trpaslíci. -Můj milý Bilbo. Co se děje?
Co se to děje? Jsem obklopen trpaslíky. Co tady dělají?
Je to docela veselá čeládka, jakmile si na ně trochu zvyknete.
Já si na ně zvykat nechci. Podívejte se, jak to vypadá v kuchyni.
Zdupali mi koberec a vybílili mi spižírnu.
A v koupelně? Málem tam utrhali kohoutky.
Nechápu, co u mě doma dělají.
Promiňte, nerad ruším.
-Co mám dělat se svým talířem? -Ori, dej mi ho.
Vraťte to. Promiňte, to je matčino nádobí ze Západní čtvrtky, přes 100 let staré.
Tohle prosím nedělejte. Ztupíte je.
Slyšíte to, pánové?
Prý mu ztupíme nožíky.
Nožík ztup, třískni flaší!
Zlámej rukojeti lžic!
Sklenkou křápni ještě víc!
To pan Pytlík těžko snáší.
Propal ubrus, jenom směle, kosti vysyp u postele!
Vylej mlíko ve spíži!
Víno cákni do díží
Šálky házej do moždíře, pak je roztluč palicí.
Když nestačíš na talíře,
koulej s nimi světnicí.
To pan Pytlík těžko snáší.
Bilbo.
Už je tady.
Gandalfe.
Říkal jste, že to najdu snadno. Ztratil jsem se. Dokonce dvakrát.
Nebýt té značky na dveřích, tak bych vás vůbec nenašel.
Značka? Žádná tam není. Před týdnem jsem je lakoval.
Je tam značka. Sám jsem ji tam udělal.
Bilbo Pytlíku, představuju vám vůdce naší společnosti
-Thorina Pavézu. -Takže...
Tohle je ten hobit.
-Pane Pytlíku, bojoval jste hodněkrát? -Promiňte?
Sekyra nebo meč, co byste si vybral?
Docela slušně házím kaštany, když už to musíte vědět,
ale nechápu, proč vás to zajímá.
To jsem si myslel.
Vypadá spíš jako hokynář než lupič.
Co nového přinášíte z Ered Luin?
-Přišli všichni? -Ano, vyslanci ze všech sedm království.
A co říkali trpaslíci z Železných hor?
Půjde Dáin s námi?
Ti nepůjdou.
Tato výprava je prý jen a pouze naše.
Vy jdete na výpravu?
Bilbo, dobrý brachu, trochu si na tu naši věc posvítíme.
Daleko na východě,
za vysokými horami a řekami,
za hvozdy a pustinami
se široko daleko tyčí jediná hora.
Osamělá hora.
Ano, Óin četl znamení
a znamení říkají, že už je čas.
Havrani zase létají k Hoře, jak bylo předpovězeno.
Až se pradávní ptáci k Ereboru vrátí,
tak nastane konec panování šelmy.
A jaké šelmy?
Tím narážel na draka Šmaka. Největší pohromu našeho Věku.
Létá a chrlí oheň. Zuby má jak nože, drápy jak háky.
-Má rád zlato a drahokamy. -Ano, vím, co je drak. -Já se ho nebojím.
-Ocel trpaslíků mu zarazím přímo do zadku. -Sedni si.
Ten úkol by byl obtížný, i kdyby za námi stála armáda.
A je nás jen třináct.
A ne třináct těch nejlepších. Nebo těch nejbystřejších.
Možná je nás málo,
ale jsme bojovníci, úplně všichni, do jednoho.
A zapomínáte, že je s námi čaroděj. Gandalf už musel zabít stovky draků.
-Ne, to bych zase neřekl. -Kolik jich bylo?
-Cože? -Kolik draků jste zabil?
No tak? Kolik jich bylo?
Promiňte, prosím.
Dost!
Pokud jsme si těch znamení všimli my, nemohli si jich všimnout i jiní?
Zvěsti se začaly šířit.
Drak Šmak nebyl spatřen už 60 let.
Mnoho očí se upíná na východ k Hoře a přemýšlí,
uvažují, zvažují rizika.
Největší bohatství našeho lidu možná leží úplně nechráněné.
Budeme jen tak sedět, zatímco ostatní si nárokují to, co je právoplatně naše,
nebo se této šance chopíme, abychom Erebor získali zpět?
Zapomínáte na to, že hlavní brána je uzavřena.
Do Hory se nemáme jak dostat.
To, můj milý Baline, není až tak úplně pravda.
Kdo vám ho dal?
Dal mi ho váš otec.
Thráin.
Do úschovy.
Teď je váš.
Pokud existuje klíč,
tak k němu musí být i dveře.
Tyto runy mluví o skryté cestě do dolních síní.
Dovnitř vedou další dveře.
Snad je najdeme, ale dveře trpaslíků nejsou zavřené vidět.
Odpověď leží skryta někde v této mapě. Já ji však nejsem schopen objevit,
ale ve Středozemí jsou tací, kteří mohou.
Úkol, o němž mluvím, vyžaduje pořádnou dávku lstivosti a také nemalou odvahu.
Budeme-li však opatrní a chytří, tak věřím, že to dokážeme.
-Proto potřebujeme lupiče. -A to dobrého. Přímo odborníka.
A to vy jste?
Co mám být?
Řekl, že je to odborník.
Já? Ne, já nejsem lupič. V životě jsem nic neukradl.
Bohužel s panem Pytlíkem souhlasím. Ten má do lupiče vážně daleko.
Divočina není pro nárůdek, který se neumí bít a postarat se sám o sebe.
Vždyť je dobrý.
Tak a dost! Když jednou řeknu, že je Bilbo Pytlík lupič, tak lupič je.
Hobiti jsou neobyčejně hbití, chtějí-li, tak se pohybují bez povšimnutí.
Zatímco trpaslíky drak po čichu pozná ihned,
pach hobitů je mu zcela neznámý, což nám dává značnou výhodu.
Chtěli jste, abych našel 14. člena této výpravy, a já vybral pana Pytlíka.
Je v něm víc, než se na první pohled zdá, a může nabídnout víc, než tušíte.
Než tuší on sám.
V tomhle mi musíte věřit.
Tak dobrá.
-Ať je po vašem. -Ne.
-Dejte mu smlouvu. -Ano. A vyrazíme. -Prosím.
Obvyklé body, placené cestovní výdaje,
časový plán, náhrady, pohřební výlohy a tak dále.
Pohřební výlohy?
-Jeho bezpečí zaručit nemohu. -Rozumím.
A stejně tak nebudu zodpovídat za jeho osud.
Souhlasím.
Zisk až do výše jedné čtrnáctiny, pokud nějaký bude.
To zní férově.
Společnost nenese odpovědnost za zranění způsobená následkem,
a to včetně, nikoliv však výlučně,
ran tržných?
Vykuchání?
-Zpopelnění? -Když vás drak v mžiku spálí na popel.
-Jste v pořádku, příteli? -Jo.
Je mi trochu slabo.
-Představte si pec, ale okřídlenou. -Potřebuju na vzduch.
Záblesk světla, pronikavá bolest a najednou je z vás jen hromádka popela.
Ne.
-To moc pomohlo, Bifure. -Budu v pořádku, jen si na chvíli sednu.
Seděl jste až příliš dlouho.
Řekněte mi.
Kdy se pro vás krajky a nádobí po matce staly tak moc důležité?
Pamatuju si vás jako mladého hobita, který běhal po lesích a hledal elfy.
Byl dlouho venku.
Domů se vracel po setmění a pronásledoval svatojánské mušky.
Pamatuju si vás jako mladého hobita, který by rád zjistil, co leží mimo Kraj.
Svět neleží ve vašich knihách a mapách.
Svět je tam venku.
Nemůžu jen tak utéct. Jsem Pytlík ze Dna pytle.
A také jste Bral.
Věděl jste, že váš prapraprastrýc Bučivoj Bral byl tak obrovský,
-že mohl jezdit na koni? -To vím. -Mohl.
V bitvě na Zeleném poli udeřil do řad skřetů takovou silou,
že králi skřetů urazil hlavu, a ta letěla 100 kroků vzduchem,
než zapadla do králičí nory.
Tím byla bitva vyhrána.
A také byl vynalezen golf.
Myslím, že jste si to vymyslel.
Každý dobrý příběh si zaslouží nějaké to vylepšení.
Po svém návratu jich budete taky pár vyprávět.
Můžete mi slíbit, že se vrátím?
Ne.
A pokud se vrátíte,
tak jako úplně jiný hobit.
To jsem si myslel.
Promiňte, Gandalfe, ale tohle podepsat nemohu.
Máte nesprávného hobita.
Zdá se, že jsme o našeho lupiče přišli.
Asi to tak bude lepší.
Štěstí nám nikdy nepřálo.
A koneckonců, kdo vlastně jsme?
Obchodníci, kovkopové,
drátenici, hračkáři.
Stěží někdo hoden legend.
Pár válečníků mezi námi je.
Starých válečníků.
Každého z vás bych vzal raději než celou armádu trpaslíků,
protože když jsem je zavolal, tak mi odpověděli.
Věrnost.
Čest.
Ochotné srdce.
Víc bych si přát nemohl.
Nemusíte to dělat.
Máte na vybranou.
Zasloužil jste si úctu našeho lidu.
V Modrých horách jste nám zařídil nový život.
Život v míru a hojnosti.
Život, který má větší cenu než všechno zlato Ereboru.
Tenhle klíč se ke mně dostal od mého děda a mého otce.
Věřili v den, kdy trpaslíci z Ereboru získají svou domovinu zpět.
Nemám na výběr, Baline.
Já ne.
Potom jdeme s vámi, příteli.
Společně to zvládneme.
Dřív nežli
vzejde světlo dne,
přes horstvo,
jež se v mlze pne,
jdem do hlubin,
kde vládne stín,
hledat své zlato kouzelné.
Sosny se s nářkem prohnuly,
zlé vichry nocí vanuly,
les rázem vzplál a plápolal,
tak jako tisíc fakulí.
Haló?
Ano.
Podepsán, svědek, lupič:
-Tady. Pane Bilbo, kam spěcháte? -Nemám čas, jdu pozdě. -Na co?
Na dobrodružnou výpravu.
Říkal jsem to, no ne? Jezdit sem byla ztráta času.
Svatá pravda.
Směšný nápad. Nechat si pomoct od hobita? Od půlčíka? Koho to vlastně napadlo?
Počkejte.
Podepsal jsem ji.
Zdá se, že je vše v pořádku,
Vítejte, mistře Pytlíku,
ve společnosti Thorina Pavézy.
Dejte mu poníka.
Ne, to nebude nutné. Určitě vám budu stačit i pěšky.
Po výletech jsem se toho už něco nachodil.
Jednou jsem byl až v Žabovřeskách.
No tak, Dori, zaplať.
-Ještě jeden. -Děkuji vám, braši.
O co jde?
Vsázeli se, jestli se objevíte nebo ne.
Většina z nich prohrála.
A jak jste vsadil vy?
Můj drahý příteli, ani na chvíli jsem o vás nepochyboval.
Koňské žíně.
Mám na ně alergii.
Ne, počkat. Stůjte, musíme se vrátit.
-Co se to proboha děje? -Zapomněl jsem si kapesník.
Tady.
Použijte tohle.
Jedeme.
Budete to muset zvládnout bez kapesníků a dalších dobrých věcí, Bilbo Pytlíku,
než naše cesta skončí.
Narodil jste se uprostřed mírných kopečků a říček Kraje.
Ale domov je nyní za vámi
a před námi leží celý svět.
Tady máš, holka. Hodná holka.
Bude to naše tajemství, Myrtičko. Nikomu ani muk.
Co to bylo?
Skřeti.
Skřeti?
Hrdlořezi. Budou jich tu tucty. V pustině je jich plno.
Útočí v malých skupinách, když všichni spí.
Jsou tiší a rychlí, žádný křik, jen spousta krve.
Myslíte si, že je to vtipné?
Podle vás je noční přepadení skřety vtip?
Nic jsme tím nemysleli.
Ne, to jste nemysleli.
Co vy o světě víte.
Nevšímejte si ho, příteli.
Thorin má z nás všech k nenávisti skřetů největší důvod.
Poté, co drak obsadil Osamělou horu,
se král Thrór pokusil dobýt pradávné království trpaslíků Morii.
Ale náš nepřítel nás předběhl.
Morii obsadily legie skřetů,
které vedl ten nejohavnější z jejich rasy.
Azog Znesvětitel.
Obrovský skřet z Gundabadu přísahal,
že Durinovu linii vyhladí.
Začal tím, že sťal hlavu králi.
Ne.
Thráin, Thorinův otec, žalem zešílel. Ztratil se.
Zda-li ho nepřítel uvěznil nebo zabil, jsme se nikdy nedozvěděli.
Byli jsme bez vůdce.
Čekala nás porážka a smrt.
A tehdy jsem ho spatřil.
Mladého prince trpaslíků, který se bledému skřetovi postavil.
Tomu strašlivému nepříteli čelil sám.
Přišel o meč a místo štítu v ruce třímal pouhou dubovou větev.
Azog Znesvětitel toho dne zjistil,
že se Durinův rod nedá zlomit tak snadno.
Sebrali jsme zbytky sil
a donutili skřety k ústupu.
Náš nepřítel byl poražen.
Ale toho dne se neslavilo
a ani nezpívalo.
Protože počet našich mrtvých byl stejně nezměrný jako náš žal.
Nás pár přežilo.
A v tu chvíli jsem si pomyslel,
že právě jeho mohu následovat,
že právě jeho
bych mohl nazvat králem.
A ten bledý skřet?
Co se s ním stalo?
Odplazil se zpátky do díry, ze které vylezl.
Ta špína už dávno svým zraněním podlehla.
Pošlete Pánovi zprávu.
Našli jsme tu trpasličí pakáž.
Mistře Gandalfe, nemůžete s tou potopou něco udělat?
Prší, mistře trpaslíku, a pršet bude, dokud pršet nepřestane.
Pokud si přejete měnit počasí, tak jste si měli najít jiného čaroděje.
-A oni nějací jsou? -Co? -Jiní čarodějové? -Je nás pět.
Hlavou našeho řádu je Saruman Bílý.
Pak tu máme dva modré čaroděje.
Ale jejich jména už jsem zapomněl.
-A kdo je ten pátý? -To bude Radagast Hnědý.
A je to velký čaroděj, nebo je spíš jako vy?
Myslím, že je to vskutku velký čaroděj. Svým vlastním způsobem.
Je to dobrá duše, má rád společnost stromů a zvířat.
Dohlíží na rozlehlý Zelený hvozd na východě
a to je jedině dobře, neboť zlo se bude v našem světě snažit zakořenit vždy.
Ne.
To není dobré. To není vůbec dobré.
Šebestiáne.
Dobrý bože.
No tak. Jděte od něj. Nechte ho dýchat, proboha.
Já to nechápu. Proč to nefunguje? Přeci není očarovaný.
Očarovaný.
Jsi očarovaný.
Černou a mocnou magií.
Kde se tu jen ty odporné příšery vzaly?
Ze staré pevnosti. Veď mě.
Tady se přes noc utáboříme.
Fili, Kili, pohlídejte poníky. Zůstaňte u nich.
Kdysi tu žil farmář se svou rodinou.
-Óine, Glóine? -Ano?
-Rozdělejte oheň. -Ano.
Myslím, že by bylo moudré, kdybychom pokračovali dál.
Mohli bychom jít do skrytého údolí.
Už jsem vám to říkal.
-K tomu místu se ani nepřiblížím. -Proč ne?
Elfové by nám mohli pomoct, mohli by nám dát jídlo a dobrou radu.
-Já jejich rady nepotřebuju. -Máme mapu, kterou nepřečteme.
-Pan Elrond by nám mohl pomoct. -Pomoct?
Drak útočí na Erebor a jak nám elfové pomohli?
Skřeti plení Morii, znesvěcují naše svatyně
a elfové jen přihlíželi a nijak nepomohli.
Chcete po mně, abych jel za těmi lidmi, kteří zradili mého děda.
-Kteří zradili mého otce. -Nejste ani jedním z nich.
Mapu a klíč jsem vám nedal, abyste se utápěl minulosti.
Nevěděl jsem, že ten klíč máte.
Všechno v pořádku? Gandalfe, kam to jdete?
Vyhledat společnost jediného člověka široko daleko, který má rozum.
-A to je kdo? -Já sám, pane Pytlíku.
Těch zatracených trpaslíků mám už pro dnešek dost.
No tak, Bombure, máme hlad.
Vrátí se?
-Je pryč nějak dlouho. -Kdo? -Gandalf.
Je to čaroděj, dělá, co se mu zlíbí. Na, jejich oblíbený, doneste to hochům.
Přestaň, už jsi měl dost.
-Ano, není to špatné dušené, Bombure. Měl jsem horší. -Taky mohl vařit Dori.
K popukání.
-Co se děje? -Měli jsme hlídat poníky.
Ale došlo k menšímu problému.
Měli jsme jich 16.
A teď je jich jen 14.
Chybí Daisy a Bungo.
To není dobré.
To není vůbec dobré. Neměli bychom to říct Thorinovi?
-Ne. -Ne, nebudeme ho zatěžovat.
Mysleli jsme si, že se na to jako náš lupič podíváte.
No...
-Tyto stromy vyvrátilo něco obrovského. -To jsme si také říkali.
Něco hodně velkého a zřejmě velmi nebezpečného.
Hele.
Támhle je světlo.
Pojďte.
K zemi.
Co je to?
Zlobři.
Má Myrtu a Lindsey.
Asi je sní, musíme něco udělat.
Ano, to byste měl. Horští zlobři jsou pomalí a hloupí.
-Jste tak malý, že si vás ani nevšimnou. -Ne. -Nic se vám nestane, budeme za vámi.
-Kdyžtak dvakrát zahoukejte jako sova a jednou jako sýček. -Dvakrát jako sova?
Dvakrát jako sova? Určitě je to dobrý nápad?
Včera skopový, dneska skopový
a ať sem trajcén, estli to zejtra nevypadá na skopový zasejc.
Nech toho remcání. Tohle nejsou ovce.
Tohle jsou koníci.
Když já koně nerad. Nikdá. Mají strašně málo tuku.
Lepší než ten vychrtlej sedlák, byl samá kost a kůže.
Eště teď si ho šťourám ze zubů.
To je krása, jen to tam zahučelo.
-Jo, možná to vylepší chuť. -Ještě tam toho mám dost.
Jen se opovaž!
Sedni si.
Doufám, že ty koně vykucháš, ty smradlavosti nesnáším.
Říkal sem ti, aby sis sednul.
Umírám hlady. Bude ta konina nebo ne?
Drž klapačku, nebo ti ukážu.
Von že je kuchař? Všecko to chutná stejně.
-Všecko to chutná jako kuře. -Až na samotný kuře. -To jako ryba.
Jen říkám, že by vám trocha vděku neuškodila.
Moc děkujeme, Berto. Moc dobrej guláš.
Bylo by to tak těžký?
Chce to špetku veverčího lejna.
Hele, to je můj grog.
Promiň.
Teď je to vochucený úplně akorát.
To si pošmáknete.
Dobrý, co?
Vod toho jsem kuchař.
Kručí mi v břiše. Musím něco schlamstnout.
Maso, já chci maso.
Do háje! Berto!
Koukni, co mi vylezlo z nosu. Má to nohy a ruce a všechno.
Co je to?
Nevím, ale nelíbí se mi, jak to vypadá. Je to divné.
Co seš zač? Přerostlá veverka?
Jsem lup... Hobit.
Luphobit?
Dá se to vařit?
Můžem to zkusit.
Byl by nanejvejš jednou do huby. Ani ne, kdyby se vykostil.
Třeba jich je tu kolem víc.
Mohlo by to stačit na paštiku.
-Chyť ho. -Je moc rychlej.
Poď sem.
Mám tě.
-Courá se tu po lese víc takovejch jako ty a lezou tam, kam nemaj? -Ne.
-Vono to lže. -To tedy ne.
Podrž to nad vohněm.
Však vono to zazpívá.
Pusťte ho.
Cože?
Řekl jsem, abyste ho pustili.
Rychle, strčíme je do pytlů!
-Bilbo. -Ne.
Složte zbraně,
nebo ho roztháme na kusy.
To pálí!
Nemá cenu je vařit. Stačí je rozsednout a rozmačkat na kaši.
Pak je lehce vosmáhnout a dochutit trochou šalvěje.
-Je to vážně nutné? -To by mohlo bejt dobrý.
-Rozvažte mě! -Jezte si někoho vlastní velikosti!
Kašli na koření. Nemáme na ně celou noc.
Brzo vyjde slunce, musíme sebou hodit.
Nechtěl bych se ráno proměnit v kámen.
Počkat.
Děláte hrozně velkou chybu.
-Nemluvte s nimi, jsou to blbci. -Blbci? A co jsme potom my?
Myslím s tím kořením.
Co je s kořením?
Čichali jste k nim? K přebití toho puchu potřebujete něco silnějšího než šalvěj.
-Zrádce! -Co ty o vaření trpaslíků víš?
Zmlkni.
Nech toho luphobita mluvit.
-Tajemství vaření trpaslíků spočívá... -Ano?
-Pokračuj, pověz nám to tajemství. -Spočívá. Ano. Tajemství spočívá v tom,
-že je musíte nejprve stáhnou z kůže. -Cože? Stáhnout nás z kůže?
Tome, dej sem porcovací nůž.
Zrádce! Tohle vám jen tak nezapomenu!
To jsou samý kecy.
Polykám kdejakou havěť s kůží, někdy i s botama a se vším.
Má recht.
Na zakousnutí takovýho trpajzlíka není nic špatnýho.
Bude křupavoučkej.
Ne, toho ne, ten je nakažený.
-Cože? -Má červy. Ve střevech.
Vlastně jsou parazity zamořeni všichni. Je to hrozné, neriskoval bych to, vážně.
-Parazity? Říkal parazity? -Žádné parazity nemáme.
-Vy máte parazity. -Vůbec nevím, o čem to mluví.
-Já mám parazita jako ruku. -Já mám úplně největšího parazita.
-Jsme nakažení. -Ano, já taky. -My všichni.
A co máme teda jako dělat?
Nechat je všechny jít?
Myslíš si, že nevím, co chystáš?
-Tahle prťavá fretka nás má za hlupáky. -Fretka? -Za hlupáky?
A teď vás všechny stihne den!
-Kdo je to? -Nemám šajnu. -Že bysme ho zblajzli taky?
Dej tu nohu z mých zad pryč!
-Kam jste se vydal, smím-li se zeptat? -Podívat se dopředu.
-A proč jste se vrátil? -Podíval jsem se nazpět.
Ošklivá záležitost. Hlavně že jste všichni celí.
Ne díky vašemu lupiči.
Alespoň hrál o čas.
Na to nikdo z vás nepomyslel.
-Museli sem sestoupit až z Obroviště. -Odkdy se horší zlobři toulají tak jižně?
Už Věky ne, od doby, kdy tu vládla temná síla.
Přes den se pohybovat nemohli.
Někde poblíž tu musí mít jeskyni.
Co to tu tak smrdí?
To je poklad zlobrů.
Dávejte pozor, čeho se dotýkáte.
Přijde mi škoda nechat to tu jen tak válet.
-Kdokoliv by si to mohl vzít. -Souhlasím.
Nori.
Dojdi pro lopatu.
Tyhle meče nevyrobil zlobr.
A stejně tak je nevyrobil žádný lidský kovář.
Byly ukovány v Gondolinu.
Ukovali je elfové v prvním Věku.
V lepší meč byste nemohl ani doufat.
-Dejto tam. -To je dobrý.
Tak honem.
Právě jsme učinili dlouhodobý vklad.
Pojďme z téhle příšerné díry pryč. Tak pojďte.
Bofure, Glóine, Nori.
Bilbo?
Tady máte. Je zhruba vaší velikosti.
Nemohu si ho vzít.
Ten meč je elfského původu, což znamená,
že modře září, když jsou skřeti poblíž.
-Nikdy v životě jsem meč nepoužil. -A doufám, že ani nebudete muset.
Pokud ano, tak si pamatujte tohle.
Pravá odvaha neznamená život vzít,
ale ušetřit jej.
Něco se blíží.
-Gandalfe. -Držte se pohromadě.
Pospěšte! Taste meče!
Zloději, požár, vražda!
Radagaste.
Radagast Hnědý.
-Co tady proboha děláš? -Hledal jsem tě, Gandalfe.
Něco je špatně. Něco je strašně špatně.
Ano?
Dej mi chvíli.
Ne. Na něco jsem myslel a teď jsem to zapomněl.
Už jsem to měl na jazyku.
Vůbec to není myšlenka.
Je to stará dobrá
pakobylka.
Zelený hvozd je nemocný, Gandalfe.
Padla na něj temnota. Už tam nic neroste.
Aspoň ne nic dobrého. Vzduch páchne hnilobou.
-Ale nejhorší jsou ty pavučiny. -Pavučiny? Co tím myslíš?
Pavouci, Gandalfe.
Obrovští. Nějací potomci Ungolianty.
Na to dám krk. Sledoval jsem je.
Přišli z Dol Gulduru.
Z Dol Gulduru?
Ta stará pevnost je opuštěná.
Ne, Gandalfe.
Není.
Přebývá tam temná síla,
jakou jsem ještě nikdy nepocítil.
Je to stín pradávné hrůzy.
Taková, která může vyvolat duchy mrtvých.
Viděl jsem ho, Gandalfe.
Z temných hlubin
se mi vyjevil Nekromant.
Radagaste.
Rychle! Rychle!
Počkejte na mě!
Promiň.
Zkus trochu starého Tobyho.
Pomůže ti uklidnit se.
Vydechni.
A ten Nekromant. Jsi si tím jistý?
To ze světa živých nepochází.
To byl vlk? Jsou tam vlci?
Vlk? Ne, to vlk nebyl.
Kili! Luk!
Vrrčí zvěd.
-Skřetí smečka nebude daleko. -Skřetí smečka?
Komu jste o své výpravě řekl? Kromě vaší rodiny?
-Nikomu. -Komu jste o ní řekl? -Nikomu, přísahám.
-U Durina, co se to tu děje? -Pronásledují vás.
-Musíme odtud zmizet. -Nemůžeme, nemáme poníky, utekli.
Odlákám je.
Tohle jsou vrrci z Gundabadu. Doženou tě.
A tohle jsou králíci z Rhosgobelu.
Jen ať to zkusí.
Jen si mě chyťte!
Pojďte.
-Držte se pohromadě. -Rychle!
Ori, ne, zpátky!
A teď všichni. Rychle! Rychle!
Kam nás to vedete?
Ta trpasličí pakáž je támhle!
Za nimi!
Rychle!
Běžte!
Tady jsou!
Tudy! Rychle!
Jsou tu další!
Kili, zastřel je!
Jsme obklíčeni!
-Kde je Gandalf? -Opustil nás.