HYANNIS PORT MASSACHUSETTS ÁLLAM, 1963
Mrs. Kennedy?
Azt mondták, jöjjek ide.
Fogadja őszinte részvétemet.
Olvasta, hogy miket írnak róla?
Krock és Merriman meg a többi?
Igen, olvastam.
Ez a Merriman micsoda megkeseredett alak!
Még csak egy hét telt el, de már úgy kezelik,
mint valami poros régiséget, amit félre kell tenni.
Nem így kellene emlékezni rá.
Maga szerint hogy kellene emlékezni rá, Mrs. Kennedy?
Én...
Ugye tudja, hogy át fogom szerkeszteni ezt a beszélgetést,
ha netán nem pontosan azt mondtam volna, amire gondoltam?
A legnagyobb tisztelettel, de ez erősen valószínűtlen, Mrs. Kennedy.
Persze. Jól van.
Tehát ez a maga saját változata lesz a történtekről.
Pontosan.
Jöjjön be!
Azt hittem, ez megint a balszerencse.
Majdnem nem voltam ott. Mi lett volna, ha itt vagyok,
vagy lovagolok valahol Virginiában?
Hála istennek, vele voltam.
Miért hála istennek?
Tudja, mit gondolok a történelemről?
A történelemről?
Elég sokat olvastam. A legtöbben nem is tudják.
Minél többet olvasok, annál többet töprengek azon,
hogy ha valamit leírtak, attól az már igazzá vált?
- Csak ennyit tehetünk. - Tehettünk.
De már van televízió.
Az emberek végre a saját szemükkel láthatják.
A Fehér Ház bemutatása, amit pár évvel ezelőtt csinált a CBS-nek...
Folyton azon gondolkoztam, hogy volt-e valami...
Célja? Nem volt? A divatlapok után?
Még Emmy-díjat is nyert.
Azt a műsort nem magamért csináltam.
Hanem az amerikai népnek.
Az a műsor volt az első, amikor bekukkanthattam a Fehér Házba,
és akármilyen is volt, de maga kitűnő,
- nagyon kiegyensúlyozott volt. Köszönöm.
Biztosan jó tévés lenne magából.
Hogyan?
- Tessék? - Mit mondott?
Azt mondtam, hogy nagyszerű...
Nagyszerű tévés lehetne magából.
Most foglalkozási tanácsokat ad nekem?
Én...
nem.
De biztos vagyok benne, hogy az egész ország kíváncsi arra,
mit fog csinálni a jövőben.
Biztosíthatom, hogy nem tévézni fogok.
Isten hozta önöket a Fehér Házban!
Büszkék vagyunk, hogy mi az otthonunknak nevezhetjük.
Miért nem próbálja azt, hogy a Nép Háza?
Az sokkal közvetlenebb lenne.
Isten hozta önöket a Nép Házában!
Büszkék vagyunk, hogy mi az otthonunknak nevezhetjük.
Így jobb?
Jack mikor csatlakozik hozzánk?
Magáról akarnak hallani.
Azt hiszik, bolond vagyok.
Egy év a hivatalban, a pénzük pocsékolása...
Ezért kell megmutatnia nekik, hogy mit tett eddig.
Az elnök a Monroe-szobában csatlakozik magához, a bemutató végén.
Nagyszerű lesz.
- Maradjon közel! - Persze.
Gyönyörű. Menjen!
Jó napot! Bocsánat.
Íme, a Fehér Ház, ahogy a Déli Gyepről látszik.
A következő órában Mrs. John F. Kennedy
invitálja önöket egy látogatásra az elnök házába,
hogy megtekintsék a felújítást, mely az épületen belül folyik.
Mrs. John F. Kennedy,
a harmadik legfiatalabb a Fehér Ház korábbi 29 asszonya közül.
Mrs. Kennedy, szeretném megköszönni,
hogy látogatást tehetünk hivatalos otthonában.
Ez nyilván az a szoba, ahonnan a munka nagyját irányítja.
Igen, ez padlás és pince egyben.
Mióta elkezdtük a munkát, levelek százait kapjuk naponta.
Itt osztályozzuk az összes leletet,
és eldöntjük, hogy megtartjuk-e, ha megengedi a költségvetésünk.
Mrs. Kennedy, minden First Lady
Madison elnök ideje óta minden kormányzat,
eszközölt változtatásokat,
kisebbeket, nagyobbakat, a Fehér Házon.
Mielőtt megtekintenénk az ön által végrehajtott változtatásokat...
Mégis, mi a terv lényege?
Nos, igazából nincs tervem.
Mert úgy vélem, a ház mindig növekedni fog, és kell is neki.
Csak szégyenletesnek tartom, hogy amikor ideköltöztünk
szinte semmit se találtunk a ház múltjából.
1902 előttről szinte semmit.
Feltéve, hogy ön és a bizottsága
megvesz néhány itt látható holmit,
mi lesz, ha a következő elnök felesége beköltözik a Fehér Házba?
Nos, ha nem tetszik nekik...
A múltban, tudja, eladták vagy kidobták a felesleges dolgokat...
És a pletyka az adófizetők pénzének elherdálásáról?
Minden cent adományokból származott, amit a felújításra költöttünk.
Én imádtam azt a házat!
És ezt meg akartam osztani az amerikai emberekkel.
Hogy Amerikai nagyságának érzetét kölcsönözzem nekik.
A tárgyak és műalkotások sokkal tovább fennmaradnak, mint az emberek.
És fontos történelmi gondolatokat jelképeznek.
Identitást, szépséget.
De biztos, hogy az olvasók szeretnék megtudni,
hogy milyen érzés a család tagjának lenni.
Képzeljen el egy kisfiút, akit a következők vesznek körbe!
A bátyja a háborúban meghalt, és ő elmegy ugyanabba a háborúba,
ahonnan hősként tér haza.
Az emberek látják, hogy ez a kisfiú,
aki jólétbe és kiváltságos helyzetbe született bele,
hajlandó lenne mindent feláldozni az eszményeiért,
a nemzete szolgálatában.
Fenség. Úgy beszél róla, mintha fenség lenne.
A fenségességhez hagyományok kellenek.
A hagyományokhoz pedig idő.
De valahol csak el kellene kezdenünk.
Kell lennie egy első napnak.
Ez a Keleti Terem, ami nagyjából olyan, ahogyan az amerikaiak
már 60 éve ismerik.
Nyilván nem érzett nagy késztetést, hogy nagy változtatásokat végezzen itt.
Nem, szerintem így szép.
Igazából gyűlölöm a változásokat...
Ezért ha ilyen szobát találok, az csodálatos. Ez...
Erről a zongoráról jut az eszembe,
hogy a Fehér Háznak ebben a termében szoktak zenés előadásokat rendezni.
Így van. Ezt a zongorát Franklin Roosevelt tervezte,
a sas formájú lábakkal.
Ez az a terem, ahol Pablo Casals játszott nekünk,
ahol ideiglenes színpadot építettünk, a Shakespeare-előadások számára.
Mrs. Kennedy, a jelenlegi kormányzat különös vonzalmat táplál
a művészek, zenészek, írók, költők iránt...
Ez azért van, mert ön és a férje egyszerűen szereti a művészetet,
vagy úgy vélik, van bizonyos kapcsolat a kormányzás és a művészet között?
Ez elég bonyolult. Nem is tudom.
Csak úgy gondolom, hogy a Fehér Házban mindenből a legjobb kell.
És ha ezzel amerikai vállalkozásnak segítünk, annak örülök.
Ha nem az... akkor csak addig, amíg az a jobb.
A hite a segítségére van?
A hitemről jobb szeretek egy pappal társalogni.
Maga nem pap, ugye?
Nem. Nem vagyok az. Csak az igazságot keresem.
- Ahogy az újságírók szokták. - Ó, az igazság!
Megszoktam már a hatalmas különbséget
az emberek véleménye és az általam igaznak tartott dolgok között.
Remek. Megelégszek egy hihető történettel is.
Ez több annál.
Tudja, egyszer én is készítettem interjút.
Tudom, hogy mit akar.
Hogy mondja?
Beszámolót percről-percre.
Ezért jött, nem igaz?
Azt akarja, hogy elmondjam, milyen hangja volt a lövedéknek,
amikor becsapódott a férjem koponyájába.
Nagyon boldog vagyok, hogy itt lehetek a csodás Texasban.
Hogy magukkal lehetek
és tanúja lehetek ennek a nemes spanyol hagyománynak,
mely ilyen sokat ért el Dallasban.
Ez a hagyomány
100 évvel Massachusetts gyarmatosítása előtt kezdődött,
ahonnan a férjem származik.
Ez az egész egy hagyomány
ami eleven és erős marad.
Ez a madarak hangja?
Nem éppen madarak.
Inkább az óceán.
- Készen állsz? - Persze.
Imádom a tömeget.
Emlékszik a kormányzóra és Mrs. Connallyre?
Isten hozta Dallasban, kedvesem.
Köszönjük, hogy eljött.
Örvendek.
Micsoda fogadtatás!
A világ leghosszabb kocsisora indult a el a reptérről.
Forró és vad, mint Mexikó vagy Bécs.
A nap erősen sütötte az arcunkat, de nem vettem napszemüveget.
Jack kinyújtotta a kezét, és láttam, hogy a koponyájából levált egy darab.
Hússzínű volt, nem fehér.
És lecsúszott az ölembe.
A vére és az agya az ölemben.
És azt kérdeztem, Jack, Jack, hallasz engem?
Jack, szeretlek! Jack!
És olyan szép volt a feje,
és olyan szép volt a szája, és a szeme nyitva volt.
Próbáltam a feje tetejét a helyén tartani.
Mindent bent tartani.
A legcsodálatosabb arckifejezést láttam rajta, érti?
Mintha épp most kérdeztek volna tőle valamit, mintha most válaszolt volna,
tanácstalannak tűnt.
Tudtam, hogy meghalt.
Mrs. Kennedy...
Egy pillanatig se gondolja, hogy ezt megjelentetheti.
Érti?
Igen. Persze. Igen, értem.
Milyen hangja volt a lövedéknek?
Mrs. Kennedy?
Jól van? Larry vagyok.
Egy pillanat és kész vagyok.
Maradjon csak, ameddig kell.
Rám várnak?
Ünnepélyesen esküszöm,
- hogy híven gyakorolom - hogy híven gyakorolom
- az Egyesült Államok elnöki tisztségét, - az Egyesült Államok elnöki tisztségét,
- és legjobb képességeim szerint - és legjobb képességeim szerint
- fenntartom, megóvom, és megvédem - fenntartom, megóvom, és megvédem
- az Egyesült Államok alkotmányát. - az Egyesült Államok alkotmányát.
- Isten engem úgy segéljen! - Isten engem úgy segéljen!
Elnök úr!
Indítsák be a motorokat! Hűtsük le kicsit a gépet. Köszönöm.
Meg tudná mondani, hogy mekkora lőszer volt?
Nem .38-as volt, ugye?
Úgy tűnt... Hogy is mondják? Hogy a kalibere...
Nagyobbnak tűnt.
Olyannak tűnt, mint amit a katonák vagy a szarvasvadászok használnak.
Mrs. Kennedy, nem szükséges... Még nem tudjuk.
- Az ír kadétok kellenek. - Hogy mondja?
Igen. Az ír kadétok. A temetésen.
Jack szerette őket. Tavaly nyáron látta őket Dublinban.
Természetesen, Mrs. Kennedy. Gondoskodunk róla.
Meg azok a skót dudások is. Mi is volt a nevük, Kenny?
A Fekete Őrség.
A Fekete Őrség, úgy van. A Fekete Őrség dudásai.
Ha megérkeztünk, a hátsó kijáraton hagyjuk el a gépet.
Ön, az elnök... Mármint Johnson elnök.
Miért hátul?
A sajtó az Andrewson van. Nem is szólva a kockázatról.
El kellene rejtőznöm? Épp most?
Nem rejtőzni.
Biztos, hogy azoknak tetszene.
Hogy is nevezik magukat? A Birch Társaság?
Nem. Nem fogok a hátsó ajtón kisurranni.
A szokott módon fogok kiszállni. Mind úgy fogunk.
Elintézem.
Ha leszálltunk, Mrs. Kennedy, azonnal a kórházba kell indulnunk a boncolásra.
A boncolásra?
- Szükség van erre? - Attól tartok, ez az előírás.
- Kinek az előírása? - A törvényé, Mrs. Kennedy.
És pontosan mit is fogunk csinálni?
Nem hinném...
Miből áll egy boncolás? Magyarázza el nekem!
Minden részletet hallani akarok. A felesége... Vagy mi is vagyok.
Minden részletet tudni akarok. Teljesen fel fogják nyitni?
Kedvesem!
Küldjek valaki, aki segít átöltözni, mielőtt leszállunk?
Azok a kamerák! Az emberek nézni fognak.
Körözési plakátok voltak mindenhol.
Jack ellen.
Jack arca volt rajtuk.
Hadd lássák, mit műveltek!
Jackie?
Bobby.
Uram!
Egy kocsi vár a kifutón, hogy elvigye magát és Mrs. Kennedyt a Bethesdába.
Mrs. Kennedyvel együtt kísérjük a koporsót a kórházba.
Valenti tudni akarja, hogy tervezzük a kiszállást.
- A kiszállást? - Az mondja, Johnson sajtótájékoztatót akar tartani.
Azt csinál amit akar. Mi most elindulunk.
A koporsó zárva lesz, ugye? A temetésen.
Ezt majd eldöntjük.
Szeretném, ha le lenne zárva, Bobby.
Nem biztos, hogy állami vezetőnél ez lehetséges.
Tiszta vér volt minden.
És mindenhol a darabjai voltak.
- Jackie... - Megpróbáltam egyben tartani a fejét.
Lassítson!
Az elnök mozdulatlanul feküdt a kocsiban,
Mrs. Kennedy fölé hajolt.
Connally kormányzó hátradőlt az ülésén, és kezeit a gyomrára szorította.
A tanúk szerint a kórházban a vérfoltos First Lady szó nélkül várakozott.
Jackie, Jackie...
Gyere!
- Tégy róla, hogy hasonlítson önmagára! - Tudom.
- Hol vannak a gyerekek? - Mauddal vannak.
- Elvitte őket a georgetowni házba. - Jobb szeretném, ha otthon lennének.
- Nem lenne jó felborítani a napirendet. - Igen, igen. Persze. Mary...
- Elintézem. - Mennyit tudnak?
...ami mérhetetlen...
Számomra ez egy mély...
Pihenned kell.
Vizet kérek! Köszönöm, Nancy.
Biztos valami bolond, kis kommunista volt.
Ha legalább a polgári jogokért ölték volna meg,
akkor legalább lett volna valami értelme.
Érted? Jack figyelmeztetett.
Jack azt mondta, meg fogjuk őrjíteni az országot,
de én azt hittem, nem lesz semmi baj.
- Fort Worthben. Houstonban. - Tudom.
Megoldottam minden bajt, amit Adlai okozott, mikor Jack legyőzte őt.
Tudom.
Sárga rózsákat adtak nekem.
Sárga rózsákat. Minden megállásnál.
- És akkor Dallasban... - Tudom.
Kapcsoljuk már ki!
Nagy gyászt akarnak.
Már most a temetési előkészületekről kérdezősködnek.
Kedvesem! Gyere!
Johnson elnök találkozott Rusk külügyminiszterrel.
Percekkel később váratlan megbeszélést folytatott
McNamara védelmi miniszterrel.
A hidegháború rideg tényei miatt még a gyász óráiban sem feledkezhetünk meg
a védelmi és külpolitikáról.
Nem kétséges, hogy McNamara Mr. Johnson alatt is megőrzi beosztását.
Lyndon emberei azt állítják, én mondtam neki, hogy még Dallasban esküdjön fel.
Az a seggfej képtelen volt várni, és most engem okolnak miatta.
Elnézést!
Tudja, hogy ki volt James Garfield?
Nem, asszonyom.
Tudja, hogy ki volt William McKinley, és mit csinált?
Mindketten amerikai elnökök voltak, akiket hivatali idejük alatt öltek meg.
És Abraham Lincoln? Tudja, hogy ő mit csinált?
Megnyerte a polgárháborút.
- Felszabadította a rabszolgákat, asszonyom. - Úgy van.
Köszönöm.
Bobby, kérlek szólj nekik, hogy Lincolnról szóló könyveket kérek.
A temetéséről.
A végén úgyis mondania kell valami személyeset is.
Az emberek addig fogják kérni, míg meg nem teszi.
És ha nem, akkor a hallgatásomat úgy értelmezik, ahogy akarják?
A homloka ráncos, az ajkai rúzsosak.
A könnyeit visszatartja, de nem leplezheti dühét.
- A legtöbb író híres akar lenni. - Maga híres akar lenni?
Nem, nekem jó így is, köszönöm.
Jobb, ha felkészül, mert ez a cikk jókora érdeklődést okoz majd.
És erre az esetre lenne valami tanácsa?
Igen.
Ne menjen hozzá az elnökhöz!
- Attól tart, ismét sírni fogok? - Nem, szerintem inkább kiabálni fog.
- Kiabálni? Mit? - A férjem nagy ember volt.
Lincoln temetési menete elhagyta a Fehér Házat,
végigvonult a Pennsylvania Avenue-n,
egészen a Kapitóliumig.
És másnap visszatért a Fehér Házhoz,
aztán gyalog mentek egészen a St. Matthew-ig,
egy hosszú, díszes menetben.
Napsütéses tavaszi nap volt.
Csak 600 helyre adtak el jegyeket,
de ezrek,
ezrek sorakoztak az út mentén, a háztetőkön.
Polgárok, szenátorok, képviselők, diplomaták, katonák,
mind díszegyenruhában.
Lincoln hátaslovára, Old Bobra,
fehérrel szegett, bojtos fekete pokrócot terítettek.
Szemellenzővel, lovas nélkül vezette végig a mérföld hosszú menet élén
Henry Brown tiszteletes.
Érzem, hogy Jack kezd mérges lenni.
Már megint ilyen ostobaságokra költöd a pénzt!
Az ember bármennyit elkölthet a szavazatokra,
de megtorpan, ha egy csodás festményt akar venni.
De emiatt már nem kell aggódnunk.
Jól kell sikerülnie, Bill. Sikerülnie kell.
Gyönyörűnek kell lennie.
Mondta már nekik, hogy lovaskocsira lesz szükség?
Jackkel együtt kell vonulnunk. Mindenkinek.
Egy nagy, gyönyörű menetben, amire emlékezni fognak az emberek.
Mrs. Kennedy, erre nincs szükség.
Mire?
Igazából azt se hiszem, hogy hagynák végigmasírozni az utcákon.
A világ megőrült.
Fogja a gyerekeit és tűnjenek el szem elől!
Építsen egy erődöt Bostonban, és ne nézzen hátra!
Mrs. Kennedy?
- Ébren vannak a gyerekek? - Caroline szobájában játszanak.
- Hogyan csináljam? - Jaj, drágám!
Nem számít, mit mond.
Csak ölelje át őket, és mondja nekik, hogy nem lesz semmi baj.
Anya, miért ilyen vicces a ruhád?
Mert egy nagyon szomorú dolog történt.
És így szoktunk felöltözni, ha valami szomorú dolog történik.
Anya, hol van apa?
Apa nem jön haza.
Miért nem?
Apának meg kellett látogatnia a kis Patrick öcséteket.
A mennyben.
Miért?
Mert én itt vagyok nektek.
De nem akarjuk, hogy Patrick egyedül legyen, ugye?
És velünk mi lesz?
Caroline, szeretném, ha nagylány lennél.
Bátor leszel, jó? Katona leszel?
Egy nagyon rossz ember bántotta apát.
Apa hazajönne, ha tudna.
De nem tud.
A mennybe kell mennie.
Elbúcsúzhatok tőle?
Igen, persze, kedvesem.
Legyenek füleid figyelmesek könyörgő szavamra!
Ha a bűnöket számon tartod, Uram: Uram, kicsoda maradhat meg?!
Hiszen te nálad van a bocsánat, hogy féljenek téged!
Várom az Urat, várja az én lelkem,
és bízom az ő ígéretében.
Várja a lelkem az Urat, jobban, mint az őrök a reggelt.
Bízzál Izráel az Úrban, mert az Úrnál van a kegyelem!
Csodálatos mise volt.
Bocsánat, anya. Jackie?
Elkezdted már összeállítani a névsort a temetésre?
A mit?
Jól meg kell faragnod, drágám.
Nyilván nem tudnánk mindenkit elszállásolni Brookline-ban.
Mr. Kennedy, meg kell beszélnünk a temetést, uram.
Szeretnénk teljesíteni a kéréseit, de alig tudunk valamit Oswaldról.
Társai is lehetnek.
Majd beszélek vele, de a döntés az övé.
És itt van még az Ovális Iroda kérdése is.
Mit tegyek először?
Tervezzem meg a temetést, vagy pakoljam össze a bútorokat?
Tudom, hogy milyen kényes a dolog. Ezért fordultam magához.
De ez a menet őrültség.
- Brookline? - A családi fészek.
Felteszem Jacket oda temetik, ahova majd minket is fognak.
Egy hatalmas tömeg, a történtek fényében...
Nem engedhetem meg, hogy az elnököm ott sétáljon.
- A maga elnöke? - Az elnököm.
Függetlenül attól, hogy mi történik, a bátyám lesz abban a koporsóban.
Amit nagyon sajnálok, uram.
Bassza meg, Jack!
Averell Harrimannak legalább 4 ingatlanja van Georgetownban.
Egyet biztosan kölcsön tud adni.
Majd Sarge utánanéz ennek. Biztosan van még rá idő.
Nem várják el, hogy rögtön kiköltözzünk, ugye?
Persze, hogy nem. Ne légy bolond!
Lincoln özvegye koldusként halt meg.
Visszaköltözött Illinois-ba, el kellett adnia az összes bútorát.
És a Van Burenekét meg a Tylerekét is.
Elárverezte őket, darabról darabra,
csak hogy tető legyen a feje felett.
De veled nem fog ez megtörténni.
És a gyűjtők, akiktől vásároltunk...
Emlékszel? Billnek meg nekem
alkudoznunk kellett minden egyes szófáért és székért.
Ha most eladok belőlük párat,
akkor talán futja John és Caroline taníttatására.
Ezek a lépcsők vezetnek fel a második emeletre,
amely tudomásom szerint az elnöki család privát használatában van.
Szerintem se televíziós kamera,
se mozifilmes kamera nem járt még odafent,
mivel maguk ott élnek.
Úgy van.
Íme, mit tett a Fehér Ház Abraham Lincoln elnökkel!
Íme, hogyan változtatta meg!
1861.
Egy erős férfi boltíves szemöldökkel.
1865.
Egy héttel a meggyilkolása előtt.
Mrs. Kennedy, sok időt tölt a Lincoln-szobában?
Beköltözésünk után itt laktunk,
amíg a ház másik végén található szobáinkat festették.
Ez egy szép szoba. Lincoln idejében ez hálószoba volt?
Nem, ez Lincoln dolgozószobája volt.
Az összes darab Lincoln idejéből származik?
Igen, onnan.
Természetesen a leghíresebb a Lincoln-ágy.
Mrs. Lincoln vásárolta,
csakúgy mint az öltözőszekrényeket, a széket és ezt az asztalt.
Sok bútort vásárolt a házhoz, ami a férjét bosszantotta,
mivel szerinte túl sok pénzt költött erre.
És az asztalon itt van a gettysburgi beszéd.
Valószínűleg ez a szoba legféltettebb kincse.
És ezt a szófát és két széket azon a Lincoln-aukción adták el,
amiről már mondtam magának, hogy Mrs. Lincoln adta el őket.
Aztán Angliába kerültek,
majd leszármazottakon át ahhoz, aki idehozta őket.
Itt jön, itt jön!
Bobby?
Újra itt van az előtérben.
Fogalmam sincs, hogy mi folyik itt.
Senki nem mond semmit, kivéve, hogy azzal gyanúsítanak...
Nem szeretném elszomorítani anyádat,
de Brookline nem alkalmas egy elnök végső nyughelyének.
Maga ölte meg az elnököt?
Nem, ezzel nem vádolnak. Sőt, eddig hozzám se szóltak.
Akkor hallottam először az egészről, amikor az újságírók az előtérben...
- Üdvözlöm Arlingtonban, Mrs. Kennedy. - Köszönöm.
A harmadik lehetőség amott van, annak a dombnak a lábánál.
Túl alacsony.
Szerinted, Ken?
Nekem jó a Dewey körönd, ha megszabadulunk a falevelektől.
Ott nem csak a levelek bajosak. Hanem a megközelíthetőség.
- 10 ezer ember lesz itt. - Erről beszélek.
Jackie?
Jackie!
- Hova megyünk? - Nem lehet csak úgy akárhova eltemetni.
Többet érdemel.
Nézz magad elé!
Jól vagy?
A cipőm beleragad a sárba.
Szerintem beszélned kellene egy pappal.
Lehet.
Bobby, beszélni akarok a sajtónak.
Nem.
Nem. Azt hagyd csak Dave-re!
Tudja, az első este Bob McNamara azt mondta,
visszavásárolja nekünk a volt házunkat Georgetownban.
Nekem nincs semmim. Semmim sincs.
Még otthonom sincs.
És mi van ezzel a házzal?
Ezzel? Ez rémesen rideg.
Gyújthatna tüzet, meghívhatna embereket.
A Fehér Házban tartott partijaihoz hasonlót még senki se látott.
Magánkoncertek művészekkel, barátok, pezsgőzés, éneklés...
Azt javasolja, hogy tartsak egy partit?
Nem. Egyelőre nem. De... Csak annyit javasolok, hogy...
Egyszer már életet lehelt egy rideg házba.
Az a ház nem volt az enyém.
Ez sem az. Soha semmi se az enyém.
Mármint, hogy megtartsam.
Nyilván nagyon nehéz volt elhagyni a házat.
Egy First Ladynek mindig készen kell állnia a csomagolásra.
Ez magától értetődő.
Szinte az egész családnak találtunk szállást.
A Trumanoknak a Blair-házban.
Volt egy kis zűr vele, hogy nincs sofőrjük,
de Ike felajánlotta a sajátját.
Félpanziót üzemeltetünk.
Lyndon már be akar költözni. Fel akar szólalni a Kongresszusban.
Visszatartom, ameddig bírom, de előbb-utóbb meg kell lennie.
Félnek a nyilvános vonulástól. Szerintük nagy a kockázat.
Jackie!
Szerintük kockázatos. Mindenki retteg.
Még a külügy is le akarja beszélni a külföldi méltóságokat a részvételről.
Nyolc sarok van a St. Matthew-ig.
Nagyon hosszú az út a tömegben.
Egy rakás háztető, egy rakás ablak.
Bobby, ez az utolsó lehetőségünk.
Együtt kell vele vonulnunk.
* Bizony, bizony! Megmondta a király. *
* Az idő tökéletes lesz, Egész éven át. *
* Törvényt hoztak, úgy egy hónapja, *
* Július és augusztus nem lehet forró. *
* És a hó is elolvad majd másnapra, *
* Camelotban. *
* A tél nem jöhet, majd csak decemberben, *
* És pontban március elsején eltűnik. *
* A nyár kitart végig szeptemberben, *
* Camelotban. *
* Camelot, Camelot. *
* Tudom, hogy ez kissé furán hangzik. *
* De Camelotban, Camelotban, *
* Az élet így zajlik. *
* Az eső csak napnyugta után eshet, *
* A köd reggel 8-ra eltűnik. *
* Lehet, hogy közhely, de nincs ennél jobb hely, *
* Boldogan élni, míg meg nem halni, *
* Mint itt Camelotban. *
* Camelotban, Camelotban. *
* Tudom, hogy ez kissé furán hangzik, *
* De Camelotban, Camelotban *
* Az élet így zajlik. *
* A hó a domboldalon nem lehet kásás. *
* Este 9-kor a Hold felkel, *
* Lehet, hogy közhely, de nincs ennél jobb hely, *
* Boldogan élni, míg meg nem halni, *
* Mint itt Camelotban. *
Ezt hogyan írná le?
Újabb cigarettára gyújtott,
és halk zokogás közben elmondta, hogy Jack nem volt tökéletes,
viszont tökéletes volt a nemzet számára.
Amikor rákérdeztem a hibáira, azt mondta...
A tökéletes emberek képtelenek megváltozni.
Jack mindig egyre jobb lett, egyre erősebb.
Néha kiment egyedül a sivatagba,
hogy a sátán megkísérthesse.
De mindig visszajött hozzánk, szeretett családjához.
És különben sem dohányzok.
Nem kellene ilyeket mondanom.
De ezért vagyunk itt, nem?
Beszélgetni arról, hogy mi történt.
Ez most egy gyónás?
Csak, ha van mit megbánni.
Mindenki ismeri a történetemet.
Istent nem érdeklik a történetek.
Csak az igazság érdekli.
Együttérzésért jöttem ide, atyám.
Hát persze.
Atyám, figyel maga rám?
Figyelek.
Igen, azt hiszem.
Szerintem isten kegyetlen.
Na, most kerül bajba!
Isten a szeretet. És isten mindenhol ott van.
A golyóban is ott volt, ami megölte Jacket?
Természetesen.
És most bennem is itt van?
Igen, persze! Magában van.
Vicces dolog tőle, hogy mindig bújócskázik!
A tény, hogy nem értjük őt, egyáltalán nem vicces.
Ha létezik mennyország, és a maga istene,
az összes üres ígéretével együtt...
Miféle isten szakít el egy apát a két kis gyerekétől?
Az Úr saját fiát áldozta fel...
Én pedig két gyermeket.
Arabellát a méhemben. És Patrickot, akinek 39 óra jutott e világon.
Ami arra pont elég volt, hogy megszeressem.
Mit tettem, hogy ezt érdemlem?
Semmit.
Jackkel szinte sosem töltöttük együtt az éjszakát.
Még az utolsó éjszakát se Fort Worthben.
A férje szerette magát, Mrs. Kennedy. Ebben biztos vagyok.
Nekem úgy tűnik, hogy több volt az eskünkben.
Ne nézzem így rám!
Az Egyesült Államok First Ladyje voltam.
Vannak nők, akik sokkal többet szenvednek, sokkal kevesebbért.
Kétfajta nő van.
Olyanok, akik a világon akarnak uralkodni,
és olyanok, akik az ágyban.
És nekem mi maradt?
Maga szerint mit éreznek a férfiak, ha rám néznek?
Szomorúságot.
Részvétet.
Talán vágyat.
Maga még mindig fiatal nő, Mrs. Kennedy.
Régebben mosolyra késztettem őket.
Senki sem érti, milyen fájdalmai voltak,
és hogy milyen hűséges volt.
Néhány barátja nagyon nyers volt.
De Jack nem volt olyan, persze. De lépést kellett velük tartania.
És mégis remek apa volt.
Látom magam előtt az irodai hintaszékben,
Caroline és John a lábai előtt...
Hogyan gyűlölhettem?
Vigasztalódjon ezekkel az emlékekkel!
Nem tudok.
Összekeverednek a többivel.
Megkapta a külügytől a legfrissebb névsort?
A méltóságokról, akik részt akarnak venni a temetésen.
Ja, persze! Itt is van.
De Gaulle tábornok. Fülöp herceg.
Még a szovjet külügyminiszter is.
- Többen, mit vártuk? - Igen.
Több tucatnyi név van itt.
Helyes.
Felolvasná őket?
Igen.
Az Egyesült Nemzetek Szövetségétől
Paul Hoffman főigazgató,
David B. Vaughan.
A belga király.
Dániából György koronaherceg.
A bolgár külügyminiszter-helyettes,
a kanadai miniszterelnök,
Lester B. Pearson.
Az osztrák kancellár.
Nem is tudom... Szerintem próbálja meg nélküle.
Régóta vagyunk már együtt, ugye, Nancy?
Igen.
Régebben aggódtam, hogy irigy lesz rám.
Ne is mondja tovább!
De sosem tett olyat, amitől úgy éreztem volna.
De aggódtam. Miután hozzámentem Jackhez.
Miután megnyerte a választást.
Most elég nevetségesnek tűnik, hogy bárki irígy lehet rám.
Eltemettem két gyerekemet, és most eltemetem a férjemet.
Tudja, volt, amikor irigy voltam. A ruhára, amit Bécsben viselt.
Tudom, hogy most nehéz erre gondolni,
de még maga előtt áll az egész élet.
- Rémes, hogy ezt mondja. - De így van!
Rémes, rémes, hogy ezt mondja.
De tényleg így van.
Sajnálom.
- Mit fog most csinálni? - Hát magával maradok.
- Nem megy el? - Nincs hová mennem.
Nem kell sehova se mennem.
Nagyon szerencsések a gyerekei, hogy ilyen anyjuk van.
Egyáltalán nem szerencsések.
Nem azok.
Rettegek, Nancy, rettegek, rettegek...
Tudom,
tudom.
A Kapitóliumon, ahol az elnök holtteste ravatalon lesz a nap folyamán,
miután elszállították a Fehér Házból,
három rövid beszéd fog elhangzani...
Mindjárt lejön. Azt mondták, bármikor lejöhet.
Kapcsolunk a texasi Dallasba Tom Pettithez.
Itt jön a fogvatartott.
Itt van Lee Oswald.
Lelőtték! Lelőtték! Lelőtték Lee Oswaldot!
- Ott egy fegyveres férfi! - Jézusom!
Indulhatunk?
Igen.
Rám néznél?
- Anyu, szülinapom van? - Még nem, drágám.
De akkor miért van rajtam ünneplő ruha?
Hill különleges ügynök.
Ha készen áll, Mrs. Kennedy.
Clint!
Majdnem elkészültünk már.
Ez a legfurább dolog.
Alig emlékszem az után valamire.
De olvastam az újságokban, hogy maga mit tett,
és szeretném megköszönni.
- Kézbe kell vennünk ezt az ügyet. Benne kell lennünk. - Igen, uram.
Úgy nézünk ki, mint egy rakás rohadt barbár!
Mrs. Kennedy úton van lefelé a gyerekekkel.
Kapcsolják ki a tévét!
Erről senki se szól egy szót se!
Értették? Majd én alkalmas időben elmondom Jackie-nek.
Üljenek le!
Hogy mondja?!
Üljön le!
Drágám!
Mire emlékszik? Elmond nekem mindent?
Tudnom kell.
Mrs. Kennedy...
Tíz méterre maguk mögött voltam, mikor meghallottam az első lövést.
És amikor az elnök kocsijára pillantottam...
Mrs. Kennedy...
Folytassa!
Oda kellett mennem magához, odaállni maga, az elnök és a merénylő közé.
Ki tette? Oswald?
Szerintük ő volt.
Beszélnem kell vele.
Erről... Erről nem tudok semmit, Mrs. Kennedy.
A gyerekek készen vannak.
Levigyem őket, hogy Mauddal mehessnek?
Jobb szeretném, ha velem jönnének.
De odakint a sajtó...
Az apjuk utoljára hagyja el ezt a házat.
Ott kell lenniük, hogy elköszönjenek tőle.
De a kamerák...
A képeket a világ minden sarkába közvetítik.
Azok a képek az igazságot fogják mutatni.
A két összetört szívű, apátlan gyermek is ennek a része.
Szólhat nekik, hogy készen állunk az indulásra,
Caroline-nal és Johnnal.
Igen, Mrs. Kennedy.
- Nancy? - Igen?
Már nem vagyok First Lady.
Szólítson Jackie-nek!
Igen.
Caroline, készen vagy, drágám?
Bátor kislányom!
Jaj, John, John, John!
Hadd fogjalak, fiam!
Nagyra értékelem a magánéletet.
Mindig nagyra értékeltem.
De mégis, közvetlenül utána valami megváltozott.
Mire gondol?
A temetés előtt, aznap, mikor a koporsót a Kapitóliumba szállították,
a gyermekeit közszemlére tette, az egész világ számára.
Most arra céloz, hogy kihasználtam őket?
Nem, nem, dehogy! Csak azt...
Fegyverrel tisztelegj!
Csak azon gondolkozok, hogy nem akarta-e jobban megvédeni őket.
Szerintem a legtöbb ember...
Mi nem vagyunk olyanok.
A legtöbb embernek nem kell ilyen döntéseket hoznia,
órákkal az után, hogy a férjét meggyilkolták,
közvetlenül mellette.
Jaj, Lyndon!
Micsoda szörnyű dolog így kezdeni az elnökségét!
Azt mondja, hiba volt?
Nem, dehogy.
Hogy merészelted?!
A börtönben ölték meg!
Ezek bárkit megtalálnak!
Hogy merészelted elhallgatni előlem?!
Ehhez nincs jogod! És a gyerekek?!
- A kapitóliumi szertartás... - Az főkapun mentem ki velük!
Ez őrültség! Te meg a bátyád!
Éveken át az átkozott titkaitokkal!
- Ez nem tisztességes! - Nekem csak Caroline és John maradt!
És miattad veszélynek tettem ki őket!
Sose tenném veszélynek ki őket.
Azt nem tudhatod!
Azt hiszed, mindent te irányítasz,
hogy te rángatod zsinóron a világot!
De nevetséges vagy. Én meg hittem benned.
És ez a parádé?! Ez kiért volt? Jackért?
Vagy csak egy újabb kampányállomás egészen a sírig?
Lyndon embereinek igaza van.
Nem éri meg. Nem éri meg másokat veszélybe sodorni.
Megmondod nekik, hogy lefújjuk az egészet!
Egyenesen a katedrálishoz hajtatunk. A hátsó úton.
Ahol végre eltemetjük, és véget vetünk ennek az egésznek.
Nem érdekel már!
Nem érdekel.
Sose sodornálak veszélybe...
Tudom, hogy hóbortos kislánynak tartasz!
- Figyelj rám! - Már nem vagy a védelmezőm!
Sose sodornálak veszélybe se téged, se a gyerekeket.
Nem tudsz te semmit!
Éjjel ébren fekszek, és csak arra tudok gondolni,
boltosnak kellett volna lennem, vagy gépírónak.
Egy átlagos, lusta csúf férfihez kellett volna hozzámennem.
Hadd mondjak el magának egy példabeszédet!
Jézus egyszer egy vak koldus mellett ment el az utcán,
és a tanítványai azt kérdezték: Kinek a bűne miatt?
A saját vagy a szülei bűnei miatt született vaknak?
És Jézus azt mondta,
sem ez az ember, sem a szülei nem vétkeztek.
Azért teremtetett vaknak,
hogy nyilvánvalóvá legyenek rajta Isten cselekedetei.
Majd sarat kent a vak szemére,
és azt mondta neki, hogy menjen és mosakodjon meg a Siloám tavában.
A vak így is tett, és visszanyerte a látását.
Maga jelenleg vak.
Nem azért, mert vétkezett, hanem mert kiválasztott.
Arra, hogy nyilvánvalóvá legyenek magán Isten cselekedetei.
Tökéletes.
Akkor fektettük le, amikor távol voltak.
Úgy gondoltam, szép meglepetés lesz magának és az elnöknek.
Mindent megváltoztat.
És a Treaty-szoba?
Vadászzöld.
Pont, ahogy elgondolta.
Bárcsak Jack...
Ki tudja, érdekelte-e volna?
Valahol elvesztettem a fonalat,
hogy mi a valós, és mi a színjáték.
Nos, ő volt az elnök.
Magának volt igaza korábban.
Nem fogok holnap végigvonulni.
Nem teszek ki veszélynek másokat a hiúságom kedvéért.
Féltettem magát. Most is féltem.
De nem arra gondoltam, hogy ez hiúság lenne.
Tudja, hogy Jack minek nevezte ezt az egészet?
Amikor látta, hogy mennyit költünk, azt mondta,
a te kis hiúság-projekted
csődbe fogja vinni a szövetségi kormányt.
Az embereknek szükségük van a történelmükre. Az ad nekik erőt.
Tudniuk kell, hogy igazi emberek laktak itt.
Nem szellemek és mesebeli alakok,
hanem emberek, akiket csapások értek, de felülkerekedtek rajtuk.
Számít, amit maga ebben a házban tett.
Ez kedves magától, Bill.
Még ha kezdem is elveszíteni őt.
Hamarosan...
ő is csak egy olajfestmény lesz, a folyosó falán.
*Boldog szülinapot!*
*Boldog szülinapot, John!*
Beszéltem Johnsonnal.
Holnap...
Elintézik.
Mindenki kocsiban lesz.
Nem lesz vonulás.
Sajnálom, Bobby.
Szerinted Lincoln özvegye tudta?
Mit?
Hogy emlékművet emelünk a férjének.
- Miért ilyen békés ez a szoba? - Békés? Nem tudom.
Ahányszor elmegyek előtte, arra emlékeztet, hogy 1863. január 1-jén
egy átlagos férfi aláírt egy iratot,
amivel 4 millió embert szabadított fel a rabszolgaságból.
Szóval...
Szerintem sokkal több, mint békés.
Ez egy komoly örökség színhelye.
És kár, hogy a mi örökségünk totálisan elbaszódott!
Bobby!
Mi van?
Bobby, vigyázz a szádra!
Mit sikerült elérnünk?!
Azt hogy... Azt, hogy mi vagyunk a szép emberek?
Igaz? Hát nem azok vagyunk?
- Bobby! - Mert mit sikerült... Mit is értünk el igazán?
Jackre azért fognak emlékezni, ahogyan kezelte a rakétaválságot,
vagy azért, hogy okozott egy válságot, amit aztán muszáj volt megoldania?!
Olyan sokat tehettünk volna!
A polgárjogok, az űrprogram...
Vietnam... És most Johnson fogja elintézni Vietnamot.
Mi előkészítettük. És neki már semmi dolga.
Nem lett volna szabad annyira erőltetnem Castrót.
Ezt nem teheted, Bobby.
Mi a baj veled?
Mi a baj velem?
A történelem kegyetlen.
Nincs idő.
Nevetségesek vagyunk. Nézz magadra!
Sajnálom.
Hogy tetszik az új irodája?
Mrs. Kennedy!
Jöjjön be!
Sajnálom, csak a munkámat végzem, asszonyom.
Természetesen.
Emlékszem, amikor megnyertük a választást.
Nagyszerű volt.
Nincs semmi baj. Mindenki együtt érez magával.
Ez nagyon kedves magától.
A holnapi napról szeretnék beszélni.
Az igazságügy miniszter tájékoztatott, hogy szerényebb szertartást szeretne.
Meggondoltam magam.
Hogy mondja?
Azt mondtam, meggondoltam magam.
Vonulni fogunk,
és én a koporsó mellett fogok sétálni a katedrálisig.
Még ha vissza is tudnánk vonni az előkészületeket,
nyilván tudja, hogy a Titkosszolgálat még most is aggódik.
És Johnson elnök?
Johnson elnök minden vágya, hogy teljesítse a kívánságait,
de nekem figyelembe kell vennem a biztonságát is.
Az ország nem viselne el egy újabb csapást, ha bármi...
Persze ez nem ugyanaz.
Ha csak rajta múlna, mindent megtenne a maga kedvéért.
De mégis kin múlik, Mr. Valenti?
Nos, nyilván maga is tudja, holnap 100 államfőt várunk.
103-at.
Igen, biztosan így van.
És felteszem, ők is meghozzák a saját döntéseiket.
Mire alapozva?
Van egy rakás titkos információnk, amit most nem részletezhetek.
Egy genfi forrásunknak egy De Gaulle elleni merényletről vannak információi.
Attól tartok, ha ő távol marad a vonulástól, más is követni fogja.
Értem.
Ahogy mondtam, Mrs. Kennedy, bárcsak többet tudnánk tenni,
hogy eleget tegyünk a kívánságának.
Szörnyen sajnálom.
Ne tegye!
Maga és Johnsonék már így is sokat tettek.
- Minden jót, Mrs. Kennedy! - Mr. Valenti!
Átadna egy üzenetet a temetésre érkezőknek, amikor földet érnek?
Természetesen.
Tájékoztassa őket, hogy én holnap Jack mellett fogok sétálni.
Ha szükséges, egyedül.
És mondják meg De Gaulle tábornoknak,
hogy ha páncélkocsiban akar jönni, vagy mondjuk egy tankkal,
én nem kárhoztatom érte.
És biztos vagyok benne, hogy a nézők tízmilliói sem fogják.
Miért csinálja ezt, Mrs. Kennedy?
Én csak a munkámat végzem.
- Ezt meg szeretné írni? - Maga szerint meg kellene?
Igen.
Mindannyian jóval túléljük a halálunkat.
Elnökök fognak jönni és menni,
és mindegyikük Jackre fog tekinteni iránymutatásért,
inspirációért.
És mit üzen azoknak, akik szerint nem érdemelte meg?
A mértékét. Persze, nagy elnök volt, de nem egy polgárháborút nyert meg.
Az Egyesült Államok elnökének temetése volt.
A férje autókat vezetett, és nem lovagolt.
Igen, és még több kellett volna belőlük!
Több ló kellett volna, több katona, több sírás, több kamera!
Gondolom, nem engedi meg, hogy ezt megírjam.
Nem, mert ezeket én sose mondtam.
Lehet, hogy Jacknek nem volt ideje legyőzni a kommunizmust,
de arra emlékszem...
A legnagyobb tisztelettel,
maga az események közepén volt, Mrs. Kennedy,
és úgy gondolom, lehetetlen,
hogy abból a helyzetből rálátása lett volna a dolgokra.
De biztosíthatom, látványos volt.
Nancy azt mondta, osztozni akarnak a gyászomban,
hát hadd tegyék!
De aztán rájöttem, hogy az egész látványosság,
minden követelésem, hogy tiszteljék őt,
nem Jacknek és az örökségének szólt.
Hanem magamnak.
Írtam neki egy levelet.
Aznap éjjel, mielőtt a Kapitóliumra vittük a koporsót.
Tudja, mit írtam?
Hogy meg akarok halni.
- Megértem. - Valóban?
Igen.
Hacsak nem az engedélyemet kéri hozzá.
Nem. Csak az ostoba, elkényeztetett emberek ölik meg magukat.
Csak azt reméltem, miközben sétáltam az utcán Jack holtteste mellett,
hogy talán valaki megteszi nekem ezt a szívességet.
Az egész világ előtt?
Híres élet, híres halál.
Sosem akartam híres lenni.
Csak Kennedy akartam lenni.
Azt mondtam mindenkinek, hogy nem emlékszem.
De ez nem igaz. Emlékszem.
Mindenre emlékszem.
Az első golyóra. Bumm!
Aztán bumm!
Megmenthettem volna.
Tudnom kellett volna, hogy meglőtték.
Eltakarhattam volna.
Próbálhattam volna elállítani a vérzést, de mikor a kórházba értünk, én...
Aznap éjjel és azóta minden éjjel, a halálomért imádkozok.
Miért nem engedi isten, hogy a férjemmel legyek?
Megnézhetem?
Ez csak a... Még nem...
Nem ír valami olvashatóan, ugye?
Maga az országon hagyta a keze nyomát, Mrs. Kennedy.
Ez az elmúlt pár nap maga a történelem.
Egy elnököt elveszíteni olyan, mint elveszíteni egy apát.
És maga mindannyiunk anyja volt, és ez egy nagyon szép történet.
Az egész ország nézte a temetést, az elejétől a végéig.
Az emberek évtizedekig emlékezni fognak a maga méltóságára és fenségességére.
Emlékezni fognak magára.
Meghatározott célt fog szolgálni.
A férjemnek rengeteg megbeszélése van idefent,
a háznak ebben a részében.
Akik megbeszélésre jönnek, azoknak most kint kell várakozniuk,
miközben babakocsikat tologatnak körülöttük.
Ehelyett majd ideülhetnek, és beszélgethetnek, míg várnak rá.
És éppen itt is jön...
Elnök úr!
Mr. Collingwood!
Mrs. Kennedy bemutatta nekünk a Fehér Házat,
és az általa eszközölt változtatásokat.
Maga mit gondol ezekről a változtatásokról?
Nos, azt hiszem, azt igyekezett elérni,
hogy sokkal szorosabb kapcsolatba kerüljünk mindazokkal,
akik valaha itt éltek.
Persze úgy gondolom, hogy aki elnökként beköltözik a Fehér Házba,
a legjobbat akarja az országnak.
De szerintem ösztönözheti az a tudat, hogy ilyen közelségben élhet azokkal,
akik, bár legendás alakok, de egyszer valóban ezekben a szobákban éltek.
Köszönöm.
Mindent raktárba viszünk, amíg eldönti, hova költöznek.
Van még egy dolog. Fontosabb, mint a többi.
Tudja, minden este, lefekvés előtt, volt az a régi Victrola lemezjátszónk.
Jó sok számot hallgattunk meg rajta.
- A kedvence a Camelot volt. - A musical?
Annyira szégyellem magam.
Jack minden szava vagy görög vagy római idézet volt.
És nekem az az utolsó szám, a Camelot utolsó száma
forog egyre csak a fejemben.
Ne engedd elfeledni, hogy egy röpke,
ragyogó pillanatra volt egy Camelot.
Jack imádta a történelmet. Az tette őt azzá, ami volt.
Képzelje, kisfiúként skarlátosan nyomta az ágyat,
és történelmet olvasott.
Artúr királyról és a kerekasztal lovagjairól.
Erről szól a Camelot.
Átlagos emberek összefognak, hogy egy jobb világot teremtsenek.
Ne értsen félre! Jack nem volt naiv.
De voltak eszményei.
Eszmények, melyek követésére rá tudott venni másokat.
Tovább fognak élni az eszményei?
Biztosan.
Mert nagy haladás lesz. Lesznek más nagy elnökök.
Johnsonék olyan nagylelkűek hozzám.
De nem lesz még egy Camelot.
Egy másik Camelot.
Valójában miért jött ide?
Mert beszélnem kellett.
Azt mondja, minden éjjel a halálért imádkozik.
Hogy a gyermekei nem veszik a hasznát.
Egyetlen vágya, hogy a férjével legyen.
De ma mégsem temettem el magát.
Eljön az a pillanat az élet értelmének keresése során,
amikor az ember rájön, hogy nincsenek válaszok.
És amikor rájön erre a rémisztő, elkerülhetetlen felismerésre,
vagy elfogadja ezt, vagy megöli magát.
Vagy egyszerűen nem keres tovább.
Nekem boldog életem van.
És mégis, minden este, amikor bemászok az ágyba,
lekapcsolom a lámpát és belebámulok a sötétbe,
azon tűnődök,
hogy ennyi az egész?
Maga tűnődik?
Ahogy minden lélek ezen a bolygón.
De amikor eljön a reggel, mind felkelünk és főzünk egy bögre kávét.
Miért vesződünk?
Mert ezt tesszük.
Ezt tette ma reggel, és holnap újra megteszi.
De isten, az ő végtelen bölcsességében,
biztosította, hogy nekünk ennyi épp elég.
Még egyszer! Mrs. Kennedy kifejezte azon óhaját,
hogy két elveszített gyermeke maradványai is
apjuk mellett nyugodjanak.
Ez a rész megvan, ugye?
Szeretné, ha úgy emlékeznének rájuk,
hogy egy rövid, ragyogó pillanatig
volt egyszer egy...
Igen, Camelot... Az az.
Remélem, jó éjszakája lesz, Mrs. Kennedy.
Minden szót lejegyzetelt.
Ez segíti a maga gyógyulását?
Az egész világon ki fogják adni.
Lehet, hogy most mind ebben hisznek. Camelotban.
Az emberek szeretnek hinni a tündérmesékben.
És maga?
Úgy gondolja, igazságot szolgáltatott neki?
Abban hiszek, hogy a karakterek, akikről olvasunk
a végén sokkal valószerűbbek, mint akik mellettünk állnak.
Sejthettem volna,
túl nagy kívánság volt az, hogy együtt öregedjünk meg,
és lássuk felnőni a gyerekeinket.
Lehet, hogy a sötétség sosem tűnik el teljesen,
de nem lesz mindig ilyen nehéz.
Jöjjön!
Várnak minket Arlingtonban.
Az Atya,
a Fiú és a Szentlélek nevében...
Az Atya,
a Fiú és a Szentlélek nevében...
EBBEN A SZOBÁBAN ÉLT JOHN FITZGERALD KENNEDY ÉS FELESÉGE, JACQUELINE,
AZALATT A 2 ÉV, 10 HÓNAP ÉS 2 NAP ALATT, MÍG AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK ELNÖKE VOLT
1961. JANUÁR 20. - 1963. NOVEMBER 22.
* Minden este, decembertől decemberig, *
* mielőtt álomba merülsz az ágyadon, *
* Gondolj a Camelotról szóló mesékre! *
* Kérdezz meg mindenkit, ismeri-e a mesét, *
* és mondd el nekik hangosan... *
Annyira örültem annak, hogy büszke lehet.
Mert akkor gyereket vártam, és nem kampányolhattam.
És aztán beköltöztünk a Fehér Házba,
és akkor minden, amit tettem
hirtelen csodálatossá vált.
Mert a First Lady tettei közül mindenkiben valami más ragad meg.
Én annak örültem, hogy Jack büszke lehetett rám.
Azok voltak a legboldogabb éveink.
* Mert ott az eső csak napnyugta után eshetett. *
* Reggel 8-ra a köd pedig felszállt. *
* Ne hagyd, hogy elfelejtsék, hogy egyszer volt egy hely, *
* egy röpke, ragyogó pillanatig, *
* amit úgy hívtak, hogy Camelot. *