Slavimo te, Gospode Isuse Kriste.
1633. Pax Christi. Hvaljen budi, bože.
Ne samo za nas, trenutno je malo mira u ovoj zemlji.
Nisam poznavao Japan dok je bio zemlja svetlosti.
Ali nisam znao ni da može biti tako mračan, kao što je sad.
Sav naš napredak završavao je novim progonima, pritiscima i patnjom.
Koristili su kutlače s rupama kako bi voda tekla polako,
a bol bi bio još duže trajao.
Svaki mali mlaz vode pekao je kao užareni ugalj.
Guverner Nagasakija odveo je četiri fratra i jednog od nas u Un-sen.
Tamo su vrući izvori.
Japanci ih zovu paklenim, pomalo u šali, čini mi se.
A pomalo i u stvarnosti, moram vam reći.
Vlasti su naredile našim fratrima da se odreknu boga i blagoslova njegove ljubavi.
Ali, oni ne samo da su to odbili, već su zahtevali mučenje.
Kako bi pokazali snagu svoje vere i prisustvo boga unutar njih.
Neki su izdržali 33 dana na planini.
Priča o njihovoj hrabrosti daje nadu ostalim sveštenicima koji se kriju.
Nećemo se odreći naših sakrivenih hrišćana koji žive u strahu.
Samo ćemo ojačati u njegovoj ljubavi.
Ferreira je za nas izgubljen.
To je njegovo zadnje pismo.
Zašto izgubljen? -Ovo pismo nam je stiglo dok ste putovali iz Portugala.
Trebale su godine da stigne do nas, skrivano, švercano i otkupljivano.
Dao mi ga je holandski trgovac, koji je imao i drugih vesti.
Da je živ? -Da se odrekao vere.
Da je javno odbacio boga i odrekao se svoje vere.
Sad živi kao Japanac.
To nije moguće.
Otac Ferreira je rizikovao svoj život da širi našu veru širom Japana.
Samo zbog njega smo danas ovde. - Da, bio je... najači među nama.
Ove reči ispisao je tokom najvećih progona. Sad je sve još puno gore.
Na hiljade je mrtvo, zbog onoga što smo im dali.
Na hiljade ih se odreklo svoje vere.
Kažete da je te vesti doneo trgovac, ali nisu potvrđene, zar ne?
Možda su to samo glasine, kako bi ocrnile našu veru.
Po veličini progona u toj zemlji... -Sa poštovanjem, mnogi nas još uvek trebaju.
I uz činjenicu da nam se više nije javljao,
i po vestima onog holanđanina... - To su samo glasine, oče.
Moram se složiti da je to istina. - Ako je istina, oče...
Što to onda znači?
Za jezuite, za cijelu katoličku Europu?
Meni se čini da nam je ta misija potrebnija nego ikada.
Moramo pronaći oca Ferreiru.
Ne mogu to da dopustim.
Kako... kako da odbacimo našu misiju?
Oče Garupe, vaša misija bila je pronaći vesti o ocu Fereiri i uspeli ste.
Oprostite, oče, ovo pismo opisuje te grozne događaje,
ali ne govori ništa o samom Ferreiri. Šta god da mu se desilo, ne zna se.
Sve što znamo o njegovoj veri je glasina.
Dopustite, oče Valignano, vjerujem da naša misija još stoji.
Znate li koliko su hrišćana pobile vlasti u Shinabi?
Na hiljade, desetine hiljada. Većina njih je obezglavljena.
Ne, suviše je opasno za vas.
Ali, oče, kako da zanemarimo čoveka koji nas je uveo u veru?
On nam je pokazao svijet.
Čak i da je glasina istinita, otac Ferreira je proklet. -Da.
Nemamo izbora, osim da mu spasimo dušu.
To je u vašim srcima? -Da. - Jest. Kao inaš prvi zavet.
Moram verovati da vam je to bog podario. Poziva vas na velika iskušenja.
U trenu kad stupite na tlo te zemlje, čeka vas velika opasnost.
Bićete zadnja dva sveštenika koji odlaze, vojska od dva čoveka.
25. svibnja, 1640. Pax Christi, Budi hvaljen, bože.
Oče Valignano, dok pišem ove reči... -Ne mogu biti siguran, da će ikad stići do vas
Ali, želim održati vašu uverenost u našu misiju.
I opravdati vašu veru u nas. Danas imamo predivne vesti.
G. Chun nabavio nam je kineski brodić. Prokrijumčariće nas do Japana.
Tvrdi da je naišao na jedinog Japanca u Macauu.
Da će nam biti vredan vodič u toj zemlji.
Konačno, upoznali smo prvog Japanca. - Nije baš nešto, videćete.
Ali posle skoro dva meseca, on je jedini ovde.
Probudi se! Hajde, diži se!
Izgubio se na moru, Portugalci su ga doveli.
Zapeo je ovdje, želi da ide kući.
Je li? Jesi li ti stvarno Japanac?
Oni će te povesti kući.
Gdje ti je dom? -U Nagasakiju.
Čime se baviš? - Uradiće sve što kažete.
Poznaješ li naš jezik?
Malo. -Da, malo.
Naučio si od jezuitskih očeva, mora da jesi, znači... -Ti si hrišćanin. -Ne!
Nisam hrišćanin.
Biće vam dobar vodič, i on je hrišćanin. - Nisam hrišćanin!
Hrišćanin su mrtvi!
Umrli su u Nagasakiju.
Slušaj me, mi imamo novac.
Ako nam pomogneš, odvešćemo te kući.
Vodimo te kući u Japan, hoćeš li kući?
Hoću. -Hoću kući.
Japan je domovina moje porodice!
Preklinjem vas, ne ostavljajte me ovde, oče. Molim vas!
Biće on dobar vodič.
Obećajte mi, odvešćete me kući. Obećajte mi.
Naš vodič. Teško da je hrišćanin.
Kaže da nije, ali možeš li mu išta verovati?
Ne mogu da verujem ni da je Japanac.
Rekao im je, pođite širom sveta i propovijedajte jevanđelje svakom živom biću.
Čak i ovakvima. Tako je naložio naš Gospod.
Dok sam se pripremao za njegovo delo, vidio sam mu lice pred sobom.
Izgledao je kao onda dok je nalagao Petru.
Nahranite moju jagnjad. Nahranite moju jagnjad, moje stado.
Fasciniralo me, osjetio sam ogromnu ljubav prema njemu.
Garupe i ja nismo nosili nikakav prtljag u Japan, osim naših srca.
Tokom mirnog mora i oluja na putu,
prisetio sam se onih 20 godina koje su prošle od početaka progona.
Crno japansko tlo prepuno je naricanja mnogih hrišćana.
Crvena krv sveštenika obilno je tekla. Crkveni zidovi su se rušili.
Ovom čoveku smo poverili svoje živote. - Isus je poverio još više.
Dođi.
Ovamo, ovamo! -Kichijiro!
Kichijiro!
Izdaće nas.
Kichijiro!
Što smo drugo mogli na brzinu?
Oče?
Požurite, nemamo vremena. Nemamo!
Kakvo je ovo mesto? -Japan. - Japan? -Molim vas, budite brzi.
Opasno je, da vas ne vide.
Žao mi je, oče. -Suviše je opasno, ima više pogubljenja nego ikad.
Da znaju da smo hrišćani, pobili bi nas.
Gospod vas čuje. - Da, poslao vas je nama.
Molim vas, uđite.
Hvala ti. -lmamo nešto hrane, ako želite.
Ovde ćete biti sigurni do jutra.
Sedite, molim vas.
Žao mi je.
Kako možete ovako živeti? Mislim, kako živite kao hrišćani?
Kad je toliko opasno. Razumete li me?
Molimo se u tajnosti, ali imamo Jiisama.
Jiisama?
Tko je Jiisama?
Ti ih vodiš? Celo selo? Molitve, bogosluženje?
Jedino što on može da obavlja je krštenje.
Molimo se s Jiisamom, krijemo hrišćanske relikvije.
Bog nas još vidi, zar ne? -Da. Čak iako nismo imali sveštenika, sve do sad.
Molim vas, jedite!
Molim vas, jedite! -Hvala ti.
Svaki ovdašnji hrišćanin član je naše tajne crkve.
Ova vaša vera, tako je snažna. Tako ste hrabri.
Ima li samo ovde takve vere ili... ima li je i u ostalim selima?
Ne znamo za druga sela, nikad tamo ne odlazimo.
Ne odlazite?
Druga sela su jako opasna. Ne znate kome da verujete.
Svi se boje inkvizitora, Inoue Sama.
Dojavite hrišćanina i oni vam daju 100 srebrnih novčića.
200 za hrišćanskog fratra i 300 za sveštenika.
300.
Moramo obići i druga sela. Neka znaju da su se sveštenici opet vratili.
Opet smo tu u Japanu, sve će biti u redu.
Bio je tu i jedan otac, po imenu Ferreira.
Otac Ferreira. Čuli ste za njega? Bio je kao mi.
Ne. -Niste?
Vi nećete jesti?
Vi ste nas nahranili.
Ne usuđuju se da nas vode dalje od glavnog puta.
Grozan je teret ovako se skrivati. Bio sam preplavljen ljubavlju tih ljudi.
Mada njihova lica nisu to pokazivala.
Duge godine skrivanja pretvorile su im lica u maske.
Zašto moraju toliko patiti? Zašto im je bog odredio toliki teret?
Ovdje je najsigurnije. U ovoj kolibi se pravi ugalj.
Kad čujete ovaj zvuk... To smo mi.
Ako čujete išta drugo...
Sakrijte se.
Tokom dana, vrata naše kolibe bila su čvrsto zatvorena.
Izbegavali smo i najmanju buku, kako nas neko spolja ne bi čuo.
Samo noću bilo je sigurno da odemo do sela. Da služimo vernicima.
Konačno, došli su sveštenici da im oproste grehe.
Blagoslovi me, oče, zgrešila sam. - Pokaj se. -Zgrešila sam!
Ponovi? -Molim, sve iz početka? -Ponovi?
Cele noći slušali smo njihova ispovedavanja.
Mada nismo baš uvek bili sigurni šta su ispovedali.
Hrišćanstvo im je donelo ljubav.
Dostojanstvo, po prvi puta su smatrani božjim stvorenjima, a ne životinjama.
Uz obećanje da nakon sve te patnje neće završiti ništavilom, već spasenjem.
Držali smo mise usred noći, kao oni nekada u katakombama, poluglasno.
Jesmo li sad s bogom u raju?
U raju? -Da, u raju.
Sad? -Da.
Ne, ne. Ali, bog je tamo, sad i zauvek.
Sprema mesto svakome od nas, čak i sad.
Sebastiane, oprosti zbog moje bahatosti. Stidim se svoje frustracije.
Dete je sad sigurno u božjoj milosti, samo to je bitno.
A ti si samo loš jezuit.
Dosta mi je biti tu zatvoren cijelog dana!
Jedi. -Nemamo pojma da li je otac Ferreira živ ili mrtav.
Seljaci nikad nisu čuli za njega. Ti ljudi su tako preplašeni.
Strah je svuda oko njih. - Imaju nas, mi im pružamo utehu.
Koliko će to još trajati? - Sami smo tražili ovu misiju, Francisco.
Molili smo se za ovo, a bog nas je čuo. I sad nas čuje!
Onda neka nas povede do Ferreire, da saznamo istinu.
Misliš da je moguće da ga je napustila snaga,
da je pao pred tog inkvizitora i puzao kao pas? -Tako kažu glasine.
Čak i da je taj Inoue sam đavo kao što tvrde, Ferreira bi mu se usprotivio.
Jedan od nas mora poći u Nagasaki i pronaći ga. -Suviše je opasno!
Za nas i ljude koji nas štite.
Poslat ćemo Kichijira, a kad donese vesti, idemo dalje.
Jesi li lud? Gdje je on? Nikad ga nema.
Uvek je pijan, znaš da mu se ne može verovati.
Što da radimo? Moramo nekako pronaći oca Ferreiru!
Izađimo napolje, rizikujmo. Samo na trenutak.
Pogledaj.
To je božji znak.
Ne miči se.
Netko nas promatra.
Oče.
To nije znak.
Oče.
Ne bojte se, sve je u redu.
Nećemo vam nauditi. Hrišćani smo, oče. Hrišćani!
Trebate nam.
Ne, ne. -Sebastiane! Ne, Sebastiane!
Oče!
Žao nam je, uplašili smo vas.
Želimo da vas zamolimo da dođete u naše selo, u Goto.
Ljudima nedostaje naša vera, naša deca vas trebaju. Nemamo mise, nemamo ispovedi.
Možemo samo da se molimo.
Kako znate da smo tu?
Ko vam je rekao? - Neko od vernika?
Hrišćanin iz našeg sela, Kichijiro.
Kichijiro?
Naš... naš Kichijiro? -Rekao je da je stigao s vama.
Da, ali on nije hrišćanin. - Da, jeste.
Točno, pričao je protiv boga pred inkvizitorom, ali to je bilo pred 8 godina.
Cela njegova porodica je proveravana. On je pričao protiv boga.
Ali, još uvek veruje.
Ne. -Na Gotu treba sveštenik. - Ne, ne.
Mokichi, vratićemo se ovamo. - Ne, nemojte, oče! -Vratićemo se ovamo.
Ne poznajem ljude iz Gota, ne znam može li im se verovati.
Oni su hrišćani, poput nas. -Kichijiro im je rekao da dođu ovamo, ne znam zašto.
Zašto je to učinio? - Kichijiro nas je doveo tu, u Tomogi.
Neće nas biti samo par dana.
Neka jedan ostane ovde, molim vas.
Izgubili smo ih.
Strah koji sam osjećao na putu je nestao.
Jer, radost kojom su me dočekali bila je jednaka mojoj.
Čak je i Kichijirov pogled bio pomalo zahvalan.
Zahvalio sam bogu što me doveo tu.
Tog dana, vernici su primili novu nadu, a ja sam se preporodio.
Došli su kod mene.
Ne samo iz Gota, hrišćani su našli svoj put s planina, iz drugih sela.
Osećao sam da je bog tako blizu. Njihovi životi bili su vrlo teški.
Živeli su poput zveri, a tako su i umirali.
Hrist nije umro zbog dobrih i lepih, to je bar lako.
Teže je umreti zbog bednih i ugnjetavanih.
Ovde sam bio jedan od njih i delili smo glad njihovih duša.
Još jedna molitva se ostvarila u Gotu.
Tamo sam čuo prvu pravu vest od nekoga tko je poznavao oca Ferreiru.
Otac Ferreira?
Da, poznaješ li ga? -Da. - Video si ga? -Da.
Kad? -Blagoslovio je novorođenče.
Bebu. -Novorođenče.
I bolesne. Chimachi.
Bilo je to pre toga problema.
Gdje je to? - Blizu Nagasakija. -Nagasaki.
Ne znam, ne znam.
Očajnički su žudeli za opipljivim znacima vere. Dao sam im što sam mogao.
Brinuo sam se da im to znači više od same vere.
Ali, kako smo mogli da ih odbijemo?
Na kraju, morao sam da se oprostim od svoje krunice.
U Gotu, bio sam sasvim preplavljen. Krstio sam preko 100 dece i odraslih.
Čuo sam bezbrojne ispovedi, ali kod Kichijira sam osetio najveću potrebu.
Nisi uzeo krunicu. - Nisam je zaslužio. -Zašto?
Jer si se odrekao boga? -Da.
Ali, samo kako bih preživeo.
Inkvizitor je želio da se cela moja porodica odrekne naše vere.
Da pregazimo Isusa stopalom. Samo jednom, zauvek.
Oni nisu hteli.
Ali... ja jesam.
Nisam ih se mogao odreći, mada sam se odrekao boga.
Gledao sam ih kako umiru.
Gde god odem, vidim oganj i smrad mesa.
Kad sam prvi put video tebe i oca Garupa,
počeo sam verovati... da će me bog opet prihvatiti.
Jer, u mojim snovima... vatra više nije bila tako sjajna.
Hoćeš li da poslušam tvoju ispoved?
Blagoslovi me, oče. Zgrešio sam.
Tih šest dana u Gotu i Kichijirova obnova vere učinilo je moj život vrednijim.
Kao i što sam od stvarne koristi ljudima ove zemlje na kraju sveta.
Inkvizitorovi ljudi stigli su u selo. Odveli su Ichiza.
Ne, ne bojimo se umreti, oče. Nikad vas nećemo predati.
Niko ne treba umreti. -Ne, ali bićemo u opasnosti, ostali vi ili ne.
Ostanite, nikad vas nećemo predati. - Ako ostanemo, oni će se uvek vraćati.
Mogli bi da unište celo selo i sve vas pobiju dok se mi krijemo.
Da, nemamo izbora, Mokichi, to je jedino što možemo.
Uklonićemo opasnost od vas. - Možemo se sakriti na Kichijirovo ostrvo.
Na moje ostrvo? Ne, nema razlike između ovog i onog mesta.
Doći će na ostrvo i tražiti ih. Isto će biti i na Gotu.
Ne, moraju otići. - Sveštenici moraju otići.
Tako ćemo se spasiti! - Nemoj tako da govoriš!
Došli su da šire božji nauk! Ne možemo ih samo tako predati...
Inoue-samu da ih muči, posle svega što su učinili za nas.
Sve su nas doveli u opasnost! Toga ne bi ni bilo da nisu došli!
Tiho! Tiho!
Zaštitićemo... sveštenike.
Ostaćete.
Sad ćemo izabrati još dvojicu da nam se pridruže.
Ja, Mokichi i još dva taoca.
Ko će da se pridruži meni i Mokichiju... i postane taoc u čast boga?
Kichijiro nije odavde. Zašto ne bi on?
Da.
Zaboga, zašto ne? Vlasti neće biti tako stroge prema tebi.
Oni žele ljude iz Tomogija, a on nije odavde.
Možda nas je on prijavio. - Ja nisam izdajnik!
Oče, reci im! Ja nisam izdajnik! Ispovedio sam sve svoje grehe!
Ako si već primio božji blagoslov... postupi tako. -Odaj mu počast životom.
Tako je! -Počast? Što to govoriš? -Pravi hrišćanin bi znao! -Razbiću ti glavu!
Molim vas! -Dođite u naše mjesto. Molim vas!
Oče.
Ali, oče? -Ako se već moramo odreći boga, to ću biti ja.
Moraš se moliti za hrabrost, Mokichi.
Ako ne učinimo kako žele, svi iz sela će biti u opasnosti.
Staviće ih u zatvor. Ostaće tamo zauvek.
Što da radimo?
Odrecite se. Odrecite se. U redu je, ako se odreknete.
Što to govoriš? Ne možete!
Mokichi, ne možete.
Ovo sam napravio za Jiisama. Samo to smo imali, dok vi niste došli.
Uzmi, molim te. U ime Isusa.
Tvoja vera daje mi snage, Mokichi. Voleo bi da mogu da ti uzvratim.
Moja ljubav prema bogu je snažna. Nije li to isto što i vera?
Da, da.
Ovi ljudi su najposvećenija božja stvorenja na zemlji.
Oče Valignano, priznajem, počeo sam da se preispitujem.
Bog nam šalje iskušenja da nas testira i sve što uradi je dobro.
Molio sam se da mi zapadnu iskušenja kao i njegovog sina.
Ali, zašto su njihova iskušenja tako grozna?
Zašto, kad zavirim u svoje srce, odgovori koje im nudim su tako slabi?
Svi su uradili kako im je naloženo, ali nije bilo dovoljno.
Mislite da nas je lako prevariti?
Primetili smo... kako vam se disanje otežalo.
Nemoguće! Mi smo budisti. - U redu.
Pokušat ćemo drugačije.
Pljunućete na ovo i reći...
Vaša takozvana Blažena devica... je kurva.
Ti si hrišćanin.
I ti si hrišćanin.
Stari Ichizo nije to mogao da uradi, baš kao ni Mokichi.
Kichijiro je uspeo gde drugi nisu mogli. - Moram verovati da je patio uz ostale.
I ti si hrišćanka. Svi su oni... hrišćani.
Razapnite ih!
Dali su im sake, kao što su rimski vojnici dali sirće umirućem Hristu.
Molio sam se da se sete patnji našeg Gospoda. Da ih ohrabri i uteši.
Bože! -Bože!
Raj.
Bože.
Molim te, prihvati Jiisamovu dušu.
Jiisamove patnje su završile.
Prihvati ga, Gospode.
Gospode! -Gospode! -U tvoju slavu.
Molim te... Isuse!
Mokichi je četiri dana umirao.
Na kraju je zapevao. Njegov glas je bio jedini zvuk.
Ljudi iz sela koji su se okupljali na plaži bili su tihi.
Dobro su ih nadgledali, da tela ne sahrane na hrišćanski način.
Mokichijevo telo bilo je toliko natopljeno da je vatru pretvaralo u dim.
Pre nego što ga je plamen zahvatio.
Preostale kosti bačene su u more, kako ih ne bi poštovali.
Oče Valignano, reći ćete da njihova smrt nije bila uzaludna.
Naravno, bog je čuo njihove molitve dok su umirali. -Ali, je li čuo njihove urlike?
Kako da objasnim njegovo ćutanje ovim ljudima, posle toliko patnje?
Treba mi sva moja snaga da to objasnim samom sebi.
Možda je ovo moj posljednji izveštaj vama, oče.
Danas smo čuli vojnike, traže nas po brdima.
Odlučili smo da je sigurnije ako se razdvojimo. -Dakle, bio si u pravu?
Da smo otišli, možda bi još bili živi. -Ne govori tako,
nije istina! Ne smemo oklevati, umrećemo.
Predajemo se, to radimo, zar ne? Bežimo?
Ne! -Nakon što su ti ljudi umrli zbog nas?
Nisu umrli zbog nas! Garupe, nisu umrli zbog nas! -Osećam se kukavički.
Moja ljubav će biti uz tebe. - Molim se da budem jak kao ti.
Otac Garupe će u Hiradu nastaviti misiju, a ja se vraćam na Goto.
Francisko! Ostani živ.
Ostani živ! -Oče, molim te oproštaj za moju slabost i sumnje.
Molim vas da se setite oca Garupe i mene u svojim misama i molitvama.
Vaš ponizni sin.
Zamišljam tvog sina. -Pribijenog na krst.
U ustima osećam okus sirćeta.
Je li to Goto?
Oče na nebesima, hvalim ime tvoje. Ja sam samo stranac koji je doneo nevolje.
Tako sad misle o meni.
Sanjam o svetom Franji.
Šta je sa svim onim slavnim mogućnostima koje je otkrio ovde?
Što sam učinio za Hrista? Što radim za Hrista?
Što ću uraditi za Hrista?
Osećam iskušenje. Osećam očajničko iskušenje.
Bojim se.
Čekanje na tvoj muk je grozno.
Molim se, ali sam izgubljen.
Molim li se ništavilu?
Ničemu.
Zato što te nema.
Molim se za tvoj oproštaj.
Ako moj izveštaj naglo završi, ne smatrajte da smo mrtvi.
Jer ako Garupe i ja umremo, japanska Crkva umreće s nama.
Učinilo mi se da me prate. Jesi li dobro, oče?
Oprosti.
Oče?
Zašto si se vratio ovamo, oče? Ovde je opasno. Moramo biti oprezni.
Raspisali su nagradu od 300 srebrnjaka za vas. -300.
Juda je dobio samo 30. - Ima hrišćana u obližnjem selu.
Sakrićemo se tamo. Brinuću se za tebe.
Uzmi, molim te.
Mora da si gladan.
Mokichi i moja porodica su ostali jaki. Ja sam tako slab.
Jesi li? Znaš da se dobro pobrineš za sebe. -Nisam sebičan.
Kao i ti sam, nemam kuda da odem.
Ima li igdje mesta za slabog čoveka? U ovakvom svetu.
Želiš li se ispovediti zbog Mokichija i Ichiza?
Što god učiniš, uradi to brzo. Reči tvog sina za Judu na posljednjoj večeri.
Je li ih izrekao u besu? Ili su potekle iz ljubavi?
Je li ti dobro, oče? Izgledaš umoran. -Dobro sam.
Ona riba koju si mi dao bila je preslana. Žedan sam!
Šta? -Žeđan sam!
I naš Gospod je to rekao. Doneću ti vode.
Idem po vodu! -Kichijiro!
Kichijiro!
Oprosti, ispala mi je voda, oče. Mislio sam da ti se nešto desilo.
Nije važno, potok je u blizini. Možeš piti koliko hoćeš.
Ovde je.
Oče! Oprosti mi!
Oče!
Molim za božji oprost!
Hoće li oprostiti? Čak i meni?
Blagoslovljen budi, Gospode.
Kako... kako se zoveš? -Monika. - Kao majka svetog Augustina?
To mi je krsno ime. Ovaj čovjek je Huan.
Želeo je da se zove kao naš sveštenik, Huan, koji je umro.
Mnogi će mu se pridružiti. Razumeš?
Zašto me tako gledate? Zašto ste tako smireni?
Svi ćemo umreti! Samo tako.
Oprostite. Žao mi je
Hvala ti za hranu.
Ali, oče? Naš sveštenik, otac Huan, rekao je da kad umremo, idemo u raj.
U raj. Da, tako je.
Zar nije bolje umreti? U raju je mnogo bolje nego ovde.
Niko nije gladan, ni bolestan. Nema poreza i teškog rada.
Da, naravno.
Otac Huan je bio u pravu, nema teškog rada u raju.
Nema nikakvog rada, nema poreza, nema patnje.
Bićemo zajedno s bogom. Neće biti nikakvih bolova.
Voleo bih da me poštedite toliko nevolja, molim vas.
U našim godinama, ne bismo trebali putovati po tolikoj vrućini.
A ova prašina...
Ove godine je ima mnogo.
Sve je ovo nepotrebno.
Malo se potrudite... shvatite kako mi to gledamo.
Ne mrzimo vas. Sami ste se uvalili u to.
A možete se i sami izvući iz toga.
Nemojte se osećati izgubljeno. Daću vam vremena da razmislite.
Onda ćete mi dati razumni odgovor. Hajde.
Ne, ne ti. Ostani!
Razumeo si šta sam im rekao? Tvoj japanski je dovoljno dobar?
Video sam tvoje oči. -Molim? Šta misliš da si vidio u njima?
Oni su budale, ti seljaci.
Gospode, poštedi ih patnje i čuvaj u svojim rukama.
Mogu beskrajno dugo razgovarati i na kraju ne odluče ništa!
Ali, ti razumeš, zar ne?
Samo reci što ti je na umu. - Sve zavisi od tebe.
Hoće li oni biti oslobođeni. Reci samo jednu reč.
Pokaži im, pokaži svoju veru.
Što ako odbijem, ubićete me?
Krv mučenika je seme naše Crkve. Kao i sveštenici.
Pobili ste ih u Omori, Nagasakiju. - Naučili smo iz naših grešaka.
Ubijanje sveštenika i seljaka sve je još više pogoršalo.
Ako mogu umreti za svog boga, to ih samo čini još jačima.
Ako već treba nekoga kazniti, kazni onda samo mene!
Ti! Nemoj govoriti poput dobrog sveštenika.
Da si pravi čovjek, istinski dobar sveštenik, bilo bi ti žao svojih hrišćana.
Zar nije tako, oče?
Cena za tvoju slavu je njihova patnja.
Oče? Hvaljen bio bog, naš otac. - Hvaljen bio.
Portugalski jezik je poklon od vašeg oca Cabrala.
Zamoljen sam da govorim u tvoje ime.
Postoji briga o određenim nedoslednostima u vašem svedočenju
ako budete pričali samo na japanskom.
Ja ću svedočiti?
Želimo biti pošteni, bolje shvatamo vaš jezik nego vi naš.
Otac Cabral nikad nije naučio više od "arriga", dok je bio tu.
Učili smo ga, ali nije naučio. -Prezirao je naš jezik, našu hranu i običaje.
Ja nisam kao on, nisam poput Cabrala. -Stvarno? -Da.
Mi imamo svoju religiju, oče. Šteta što to niste primetili.
Ne, ne. Mi samo mislimo drugačije.
Tačno, verujete da su naše Bude ljudi, samo ljudska bića.
Čak i Buda umire. Kao i svi ljudi, nije stvoritelj. -Ti si neznalica!
Oče, samo hrišćanin može u Budi videti običnog čoveka.
Naš Buda je biće, kakvo čovek može da postane.
Nešto veće od njega samoga, ako pobedi sve svoje iluzije.
Vi se držite svojih iluzija i nazivate ih verom.
Ne, ne razumeš. Ako neko sledi božje zapovedi,
poživeće miran i ugodan život! - Da, razumem!
Oče, savršeno je jednostavno! "Korobu", jeste li čuli za tu reč?
"Korobu", to znači propast, predaja.
Odbaci svoju veru, odreci se, kako vi kažete.
Učini to. Ako je se ne odrekneš, zarobljenici će biti obješeni iznad jame.
Dok to ne učiniš, život će ti isticati, kap po kap.
Neki izdrže danima, a neki ne. Samo umru.
Mučili su oca Spora u Kasori. Iznad jame, čuo si za njega?
Bio je i neki po imenu Pedro Tomb. I Ferreira, naravno.
Ferreira? -Poznavao si ga? - Čuo sam za njega.
Nema sumnje, sad ga dobro znaju širom Japana.
Sveštenik s japanskim imenom i ženom Japankom.
Ne verujem ti. -Pitaj bilo koga. Ljudi u Nagasakiju ga gledaju u čudu.
Sad se drži uz većinu. Zbog toga je, čini mi se, i došao u ovu zemlju.
Bahat čovek, kao i svi oni. Verovatno neće izdržati.
Mislio sam da će mučeništvo biti moje spasenje.
Molim te, bože. Nemoj da postane moja sramota.
Vidi! Tako je veliki!
Zašto me pratiš
Prestani da me pratiš!
Hvala ti bože za ove mirne dane. Isus me je naučio da volim svakoga.
Ali, ne mogu voleti one koji muče naše prijatelje do smrti.
Besan sam, ne mogu ih voleti.
Čak su i stražari dirnuti tvojom rukom, Gospode. Osjećam krivicu.
Pitam se je li ovaj neprekidni mir samo znak...
da moja smrt nije više daleko. Ne treba da se tresem.
Jasno vidim život tvog sina, skoro kao i svoj. A njegovo lice...
odnosi sav strah iz mene.
To je lice koje pamtim iz detinjstva. Govori mi. Siguran sam u to.
Obećava da te neću odbaciti.
Neću te odbaciti.
Obuci to. Može ti biti na čast, to naši sveštenici nose.
Otac Rodriguez iz Portugala, zar ne? Izvinjavam se, oče, zbog mog govora.
Moj govor nije tako dobar, ali naš gospodar, guverner Chikuwa je zabrinut
zbog vaše zgode. Zgode.
Možda nezgode. -Da, nezgode.
Zbog čega ste ovde i ako vam nije zgodno, recite.
Vaš put je bio dug, bilo je mnogo opasnosti.
Moć vašeg određivanja duboko nas pogađa.
Znamo da ste već mnogo propatili. Ne želimo da patite još više.
Sama pomisao na to i nama je bolna. -Hvala vam.
Oče.
Doktrina koju ste doneli sa sobom možda vredi u Španiji i Portugalu.
Pažljivo smo je proučili tokom dosta vremena.
Otkrili smo da je beskorisna i bezvredna u Japanu.
Zaključili smo da je opasna.
Ali, mi mislimo da smo vam doneli istinu, a istina je svestrana.
Zajednička je svim zemljama i vremenu, stoga je nazivamo istinom.
Da nije istinita ovdje kao u Portugalu, ne bismo je nazivali istinitom.
Vidim da niste navikli na rad svojim rukama, oče.
Svi znaju za drvo koje negde raste, a negde ne.
U nekoj drugoj zemlji bi uvelo.
Tako je i s drvetom hrišćanstva, ovde mu lišće trune.
Pupoljci umiru. - Nije zemlja ubila te pupoljke.
U Japanu je bilo 300000 hrišćana, pre nego što je zemlja...
Da? -Zatrovana.
Nemate odgovor na to?
Zašto biste i imali? Nikad nećete promeniti moje srce.
Čini mi se da ni ja neću promeniti vaše.
Želite da testirate moju veru? Dajte mi pravi izazov!
Odvedite me inkvizitoru! Odvedite me kod Inoue Sama!
Zašto se smeju? Nisam rekao ništa smešno, zašto se smeju?
Jer, oče...
Jer... Ja sam guverner Chikuwa.
Ja sam inkvizitor.
Ja sam, znaš?
Koliko dugo moraju raditi na kiši? - Dok ne završe.
Oče! Oče! Molim te, saslušaj me!
Pretili su mi. Nikad nisam uzeo njihov novac!
Nisam te izdao zbog novca!
Budi oprezan s njim, oče. Možda mu Inoue Sama plaća da nas pokoleba.
Ne, ne plaća mi!
Molim te, oče, ispovedi me.
Oče.
Znam, smrdim. Smrdim na greh.
Želim opet ispoved, neka me Gospod pročisti.
Zašto si došao ovamo?
Zbog oprosta?
Shvataš li ti šta je oprost? - Shvataš li ti šta ti govorim?
Davno pre, oterao sam u smrt dobrog hrišćanina, bez suđenja.
Zašto sam se uopšte rodio?
To nije pošteno.
Žao mi je.
Još uvek veruješ?
Blagoslovi me, oče, jer sam zgrešio. Oprosti što sam bio tako slab.
Žao mi je zbog ovog što se desilo.
Žao mi je zbog svega što sam ti učinio.
Pomozi mi, oče. -Oteraj moj greh.
Opet ću pokušati da budem jak.
Oče, kako Isus može voleti ovakvog bednika?
Zlo je svuda oko mene, osećam mu snagu usprkos lepoti.
Ali, nema toga u ovom čoveku. Nije zavredeo da ga se nazove zlim.
Idi s mirom.
Osećam... Bojim se... Isuse, oprosti mi. Možda te nisam dostojan.
Ovo je samo formalnost.
Dovoljan je jedan korak. Ne tražimo da budete iskreni.
Vaše stopalo na ovome ne znači izdaju vaše vere. Mene nije ni briga.
Što pre to učinite, pre ćemo se maći sa sunca.
Lagano ga dotaknite nogom, ako želite.
Kako već hoćete... i odmah ćete biti oslobođeni.
To je samo slika. -Stani nogom na nju.
Odmah!
Dalje!
Šta je s tobom?
Ovo nema smisla.
Odmah!
Dalje!
Stani lagano na nju, a onda si slobodan.
Odmah. -Stani na nju.
Hajde.
Dalje.
Samo jedan korak.
Odmah... -Morate želeti slobodu. - Budite slobodni! -Stani nogom na to!
Sve ih vratite nazad.
Ostavite ovog poslednjeg.
Hvala ti bože, što si saslušao moju molitvu!
Ovako prolaze hrišćani!
Ali... -Pokazaću vam na primeru kako da to izbegnete.
Dovedite ga ovamo.
Priđi. Stavi nogu na to. -Vidiš kako je lako?
Priznajem da je već uvežban. -Pogledajte kako je to jednostavan pokret.
Nije težak kao naklon. Zar ne?
Ili trčanja. Odlazi!
Gubi se odavde!
Vidite? Učinio je svoju obvezu.
To je sve.
Oprostite što sam vas zanemario na par dana, oče.
Imao sam neka posla u Hyradi. Nadam se da ćete i sami svratiti.
Siguran sam da je tamo prelepo.
Ima zanimljiva priča o Dimeovu koji je tamo vladao.
Imao je četiri konkubine.
Četiri. Sve su bile prelepe, ali one...
Oprostite. Možda ovo nije priča za osobu u celibatu.
U redu je, molim vas, nastavite.
U tom slučaju, sve Dimeove konkubine bile su ljubomorne.
Beskrajno su se svađale, pa ih je Dimeov Hirado izbacio sa dvora.
A mir se opet vratio u njegov život.
Mislite li da se u ovoj priči krije lekcija? -Da.
Taj čovek bio je vrlo mudar.
Drago mi je, znači shvatili ste da je Dimeov kao Japan.
A njegove konkubine su Španija, Portugal, Holandija i Engleska.
Svaka pokušava da izbori prevlast nad drugom i usput uništi celu kuću.
Pošto si ga proglasio mudrim, shvataš zašto moramo oterati hrišćane.
Pa, naša crkva propisuje monogamiju.
Jednu ženu.
Šta ako bi Japan morao izabrati jednu ženu, umjesto četiri?
Misliš, Portugal? -Ne.
Mislio sam na Svetu crkvu.
Ne misliš da je bolje da čovek zaboravi na strane žene?
I izabere neku domaću? -Nacionalnost nije važna kad je u pitanju brak.
Važna je ljubav. Ljubav i vernost.
Ljubav! Oče, postoje ljudi koji su prokleti trajnom ljubavlju ružne žene.
Zar tako mislite o misionarstvu? Kao o ružnoj ženi?
Pa, da.
Kako kažu za ženu koja ne može rađati decu? -Jalova.
Jalova žena ne može biti prava žena.
Ako je blagoslov ovdje izgubio svoj put, to nije krivica crkve.
Krivica je na onome ko vernike odvaja od svoje vere, kao muža od žene.
Misliš... na mene?
Oče, izgleda da vaši misionari ne poznaju Japan!
A vi, časni inkvizitore, izgleda da ne poznajete hrišćanstvo.
Postoje neki koji vašu religiju smatraju prokletstvom.
Ja nisam takav. Gledam na nju drugačije, ali je ipak opasna.
Želeo bih da razmislite o trajnoj ljubavi ružne žene.
I kako jalova žena ne bi trebalo da bude prava žena.
Oče! Oče!
Pomozite mi! Oče!
Gde ih vodite? -Gde ih vodite?
Oče! Oče!
Danas putuješ.
Sedi. Bolje ti je tako, čini mi se.
Molim te.
Oče.
Kako se danas osećaš? Sigurno bolje od ovog vazduha.
Mada si bio u našem najnovijem zatvoru.
Stari zatvor je bio jako težak za sveštenike.
Kiša, vetar i svašta... - Oprostite mi.
Kad će Inoue Sama doći ovamo? - Danas neće dolaziti. Nedostaje ti?
Ljubazan je prema meni, tri obroka na dan, kako bi me izdalo srce.
To vam je plan, zar ne? Na to čekate. -Nikako! -Ne?
Danas ipak nekoga čekamo. Inoue Sama želi da ga upoznaš.
Stići će svakog trena. Portugalac je, kao ti.
Imate toliko toga za razgovor.
Ferreira?
Njega si očekivao?
Želim pričati s njim. -Nema žurbe. Još je rano, imamo mnogo vremena.
Reci mi, zna li on da sam ovde?
Ne mogu ti reći, ne smem govoriti o stvarima iz inkvizitorskih odaja.
Ali, mogu ti reći da on zna da si živ. Rekli smo mu da si se odrekao vere.
Znaš li čemu služe one prostirke? -Ne.
Pogledaj stražara. Što li to govori ocu Garupe?
Zapamti, ako i pravi kršćanin, odreći ćeš se vere i spasti ih.
Znaš, inkvizitor je obećao osloboditi četvoro, ako se otac Garupe odrekne.
Četvoro će biti slobodno. Nadam se da će otac Garupe pristati.
Trebalo je da ti kažem, ovi hrišćani su se već odrekli vere, u inkvizitorskim odajama.
Ako su učinili što ste hteli, pustite ih neka odu!
Pustite ih! Učinili su što ste hteli! Pustite ih, molim vas! Molim vas!
Ne trebaju nam. Četvoro seljaka? Ima ih još na stotine po ostrvima uz obalu.
Želimo da se otac odrekne vere i bude primer ostalima.
Bože, molim te!
Odrekni se. Odrekni se, zaboga. Bože, ne prepuštaj to nama.
Molim vas!
Ne!
Ne, ne, Garupe, nemoj!
Ne, ne.
Ne!
Ne! Molim vas, molim vas!
Strašan postupak, strašan.
Bez obzira koliko puta ga vidiš. Razmisli o patnji.
Uticao si na ove ljude! -Samo zbog svojih sebičnih snova o hrišćanskom Japanu.
Tvoj bog kažnjava Japan preko tebe!
Garupe je barem bio čist, ali ti!
Nemaš nikakvu volju. Ne zaslužuješ zvanje sveštenika.
Dragi bože, zašto si me napustio? Zašto si napustio mene?
Bio sam tvoj sin. Tvoj sin, razapet na krst.
Tišina je i njemu data. Je li ovo ostrvo hladno? Tišina?
Ne, ne.
Smešno, smešno.
Glupo, glupo.
On neće odgovoriti.
Hoćeš li da te pustim unutra?
Ima vremena.
Oče. Oče.
Oče!
Dođi, oče.
Naši sveštenici ne vole vaše, ali već ćeš ovde naći nešto vredno.
Šta je, oče?
Tamjan?
Miris mesa?
Jesi li pojeo nešto mesa, otkad si stigao u Japan? -Ni ja baš ne volim taj miris.
Jesi li već pogodio?
Jesi li pogodio ko dolazi?
Ovo je po naredbi Inoue Sama. I po željama drugih.
Drugih?
Oče, misli na duše koje možeš spasti.
Stanite!
Oče.
Oče Ferreira.
Predao sam se.
Odavno se nismo sreli.
Reći ćeš nešto?
Što... da ti kažem u ovakvim okolnostima?
Ako me bar malo žališ, reci nešto.
Koliko dugo već živiš ovde?
Godinu dana, čini mi se.
Kakvo je ovo mesto? - Hram, u kojem učim.
I ja sam u zatvoru, negde u Nagasakiju, ne znam tačno gde.
Znam.
Bio si mi učitelj.
Bio si moj ispovednik, moj učitelj. - Prilično sam isti.
Učini nešto, jednostavno. Reci mi, oče. Slažeš li se?
Izgledam li stvarno drugačije?
Časni Sawan provodi svoje dane pišući o astronomiji.
Po naređenju Inoue Sama. Ovdje ima velikog znanja,
ali o medicini i astronomiji mnogo ih mogu naučiti. Drago mi je što pomažem.
Zadovoljstvo mi je što sam konačno od koristi u ovoj zemlji.
Strećan si, oče? -Već sam ti rekao.
Spomeni i onu drugu knjigu koju pišeš.
Zove se Kralj Giroc. Prikazuje doba hrišćanstva i pobija njegovo učenje.
Razumeš li naslov?
Reci mu.
To znači prevara ili razotkrivanje, ako više voliš kićene izraze.
Ima nešto i o inkvizitoru, on je to odobrio i pohvalio.
To je istina. -Koristite istinu kao otrov. -Smešno je kad to sveštenik kaže.
To je okrutno. Okrutno! Gore je od mučenja, izvrćete čoveku dušu.
Mislim da govoriš o sebi, a ne o Sawan Ochuanu. -O kome?
O njemu! On je Ferreira samo za tebe. -On je sad Sawan Ochuan.
Čovek koji je pronašao mir. - Neka te povede svojim putem.
Putem milosti. -Da si se barem i sam odrekao, niko se ne treba
mešati s dušom drugog čoveka. Pomoći drugome, to je Budin način.
To je i tvoj način, u tome se naše religije jednako slažu.
Nema potrebe ikoga pobeđivati, kad se toliko toga može deliti.
Hajde.
Rečeno mi je da te nagovorim da se odrekneš vere.
Ovo... ovo je od jame.
Svežu te, ne možeš se micati. I obese naglavačke.
Zaseku te.
Osjećaš kako krv kaplje, kap po kap.
Ne odlazi ti u glavu i nećeš tako skoro umreti.
Nagazi na svog Isusa.
Posljednji si sveštenik ovde, oče.
Siguran sam da će Inoue Sama sa zadovoljstvom staviti
jednog sveštenika nad jamu. On je praktičan čovjek, nije okrutan.
U ovoj zemlji sam proveo 15 godina, znam je bolje nego ti.
Naša religija ne hvata korenje u ovoj zemlji.
Jer je korenje iščupano. - Ne, nego zato što je ovo močvara.
Ništa ovde ne raste. Posadiš, a korenje trune.
Nekad je ovde hrišćanstvo raslo i cvalo. -Kad?
Kad? U tvoje vreme, oče. U tvoje vreme, pre nego što si postao...
Kakav, kao oni?
Rodrigez, molim te, slušaj me. Japanci veruju samo u svoju verziju
naše vere. Uopće nisu verovali, nikad nisu ni verovali.
Kako to možeš reći? Od vremena Sv. Franje Xaviera do tvog vremena,
tu je bilo na stotine, hiljade preobraćenika. - Stotine? -Da, preobraćenika!
Franjo Xavier je došao ovde da uči Japance o božjem sinu,
ali prvo je morao pitati kako se kaže bog. Dai Ni Chi, rekli su mu.
Da ti pokažem ko je njihov Dai Ni Chi? Pazi dobro.
Ovo je božji sin, jedan i jedini božji sin.
Prema zapisima, Isus je uskrsnuo treći dan. U Japanu je to svakodnevno.
Japanci ne mogu da zamisle postojanje ičega van prirode.
Prema njima, ništa nije iznad ljudi. -Ne!
Ne mogu ni zamisliti našu ideju hrišćanskog boga!
Ne, nisi u pravu. Nisi u pravu. Oni poštuju boga! Boga! Našeg Gospoda!
Blagosiljaju ime boga! -Samo još jedno ime za boga kojeg nikad nisu poznavali.
Video sam kako ljudi umiru! -I ja sam. - Zaboga! Usred vatre, za svoju veru.
Vaši mučenici bili su spaljivani, oče, ali ne zbog hrišćanske vere.
Gledao sam ih kako umiru. Nisu umrli za nizašta.
Nisu, umrli su zbog tebe, Rodriguez.
Koliko si ih ti spasao? Kad si se odrekao vere pred licem našeg Gospoda?
Koliko, osim sebe?
Ne znam. Sigurno ne toliko mnogo, koliko si ti mogao da pomogneš.
Pokušavaš da umanjiš sopstvenu slabost.
Neka ti se bog smiluje! - Koji bog? Koji od njih?
Mi kažemo... Oprosti, nisi baš savladao jezik, zar ne?
Ovde kažu, planine i reke mogu da se pomere.
Ali, ljudsku prirodu ne možeš. Jako je mudro, kao mnogo toga ovde.
Pronašli smo svoju pravu prirodu u Japanu, Rodriguez.
Možda je to značenje traženja boga.
Ti si sramota.
Ti si sramota, oče.
Ne mogu.
Ne mogu više da te zovem tako. - Dobro.
Sad imam japansko ime. Ženu i djecu.
Nasledio sam ih od jednog ubijenog čoveka.
Kako se osećaš? -Pokazao ti je put milosti. Nadam se da si ga prihvatio.
Zašto me jednostavno ne obesiš nad jamom?
Zovu te u inkvizitorske odaje.
Oče, došao si ovamo zbog njih, a oni te svi mrze.
Vređajte me koliko hoćete, to mi daje još više hrabrosti.
Trebaće ti večeras.
Dobar si čovek, oče. Ne podnosiš patnju. Nisi u pravu, radi ostalih.
Inoue Sama kaže da ćeš noćas odbaciti svoju veru.
Bio je u pravu za Ferreiru i u pravu je za tebe.
Bože, pomozi mi. Isuse, pomozi mi.
U vrtu si rekao: "Duša im je žalosna, čak i u smrti."
Krvario bih zbog tebe... Umreću za tebe. Da sam te bar upoznao.
Jesi li tu uz mene?
Oče, oprosti mi.
Oče, došao sam da se ispovedim!
Oče! Oprosti mi, oče!
Prestanite! Prestanite! Prestanite! Dosta te buke!
Prestanite! Neka mu netko pomogne!
Šta ti treba? -Ne meni, tamo dole je čovek, umire!
A čuvar je zaspao i hrče kao divlji pas!
Misliš da čuvar pravi buku? Neverovatno!
San! Reci mu što je to.
To nije čuvar i nije hrkanje. To su hrišćani.
Ustvari, petoro. Vise iznad jame.
Jesi li pronašao reči na zidu?
Hvali ga.
Urezao sam ih kamenom dok sam bio u ovoj ćeliji. -Kao ti.
Tiho.
Ne govori mi, nemaš prava da mi se obraćaš. -lmam, jer si isti kao i ja.
Misliš da je Isusova iskušenja jednaka tvojim.
Daleko je ova jama od Isusove patnje i oni nemaju tvoj ponos.
Nikad se ne bi uporedili s Isusom. Imaš li ti pravo da ih šalješ na muke?
Slušao sam krike patnje u ovoj istoj ćeliji.
Učinio sam šta je trebalo. - Tražiš izgovore, to je u duhu tame!
Što ćeš da uradiš za njih? Molićeš se? A što zauzvrat? Samo još više patnje.
Patnju samo ti možeš zaustaviti, ne bog! -Odlazi od mene!
I ja sam se molio, Rodrigez. Ne pomaže.
Hajde, moli se.
Ali, moli se otvorenih očiju.
Možeš ih poštedeti. Dozivaju pomoć, kao što ti dozivaš boga.
On ćuti, ali ti ne moraš. - Neka se odreknu! Odreknite se!
Bog mi pomogao, odreknite se!
Već su se odrekli, mnogo puta. Ovde su zbog tebe, Rodrigez!
Sve dok se ti ne odrekneš, ne možeš da ih spaseš.
Sveštenik bi trebalo da radi kao Hrist. - Da je Hrist bio tu. Hrist je tu.
On bi delovao. Odrekni se zbog njih.
Neću. Ne, on je ovde, Krist je tu. Samo ga ne čujem.
Pokaži bogu da ga voliš! Sačuvaj živote ljudima koje on voli!
Ima nešto važnije od crkvene presude.
Sad ćeš da ispuniš najbolniji čin ljubavi ikad izvršen.
To je samo formalnost, samo formalnost.
Priđi bliže. U redu je, nagazi me.
Shvatam tvoj bol.
Rođen sam u ovom svetu da delim ljudsku bol.
Ovaj krst sam nosio zbog tvoje boli.
Tvoj život je sad uz mene.
Nagazi.
Bilo je to 1641. godine, prilikom moje prve posete Japanu.
Tad sam ja, Dieter Albritch, naišao na neobičnu priču među ovim stranicama.
Hrišćanin. -Nije hrišćanin.
Kao lekar u velikoj trgovačkoj tvrtki, plovio sam širom sveta.
Hrišćanin. -Ali ništa od čuda viđenih u ovom, nije bilo tako opisano
kao zanimljivosti o sveštenicima koji su se odrekli vere.
Hrišćanin.
Došao sam bliže od bilo kog evropskog istraživača tajni ove zemlje
Nije hrišćanin. i saznanje o životima izgubljenih sveštenika.
Recimo, inkvizitor bi pretražio domove, tražeći skrivene Hrišćanske predmete.
Hrišćanin.
Dva sveštenika su ih gledali i pravdala njihovu korist.
Povremeno sam ih i sam proučavao.
Holanđani su bili jedini Evropljani kojima je dopuštena trgovina u Japanu.
Svi brodovi su bili pretraživani, kako bi se sprečio unos religijskih predmeta.
Nikakvi krstovi, sveci ili brojanice nisu mogli proći.
Uprkos tome, nekoliko stvari bi se uvek prokrijumčarilo. -Hrišćanin.
Bilo je to stresno za Japance, kao i prolivanje krvi.
Naučeni smo voleti one koji nas skrivaju. -Ništa za njih ne osećam.
Samo naš Gospod može da sudi tvom srcu.
Rekao si, "naš Gospod".
Sumnjam.
Kad je Sawan Ochuan umro, ostali sveštenici preuzeli su njegove dužnosti.
Drugačije su ih obavljali.
Ovaj put, primetio sam popriličnu veštinu u govoru.
Činilo se da se pomirio sa situacijom.
Imam dobre vesti, umro je čovjek u Edu.
Okada Sanyemon. -Preuzećeš njegovo ime, kao što je i on učinio.
Imao je imanje, ženu i sina.
Uzmi je, neka ti bude žena.
Čovek najbolje radi kad nije usamljen.
Uverio si se u to na ostrvima Itky i Goto.
Još je mnogo seljaka koji sebe smatraju hrišćanima.
Sviđa ti se to? Oni mogu i dalje biti hrišćani.
Možda ti to pričini zadovoljstvo. - Jer, korenje je odsečeno.
Ništa ne raste u močvari.
Da, Japan je takva zemlja. Religija, koju ste vi hrišćani doneli,
postala je čudna stvar. Promenila se.
Nisam vas ja porazio, već ova japanska močvara.
Nema na čemu.
Okada Sanyemon proživeo je u Edu preostali deo svog života.
Nekih 10 godina kasnije, dopušteno mi je da posetim Edo.
Japanci su slobodno ogovarali Okada Sanyemona.
Inkvizitor Inoue opovrgao je da su zahtevali njegovo odreknuće.
Govorili bi, svi bivši sveštenici pristupali su im brzo i vatreno.
Čuo sam da ti je inkvizitor poslao svoje ljude. Ima li problema? -Nema.
Hteli su da se uvere da sam napisao onu potvrdu. Moja prijavna pisma.
Hvala ti.
Nemaš zašto da mi zahvaljuješ.
Zato što si tu, uz mene.
Oče.
Ne, ne. Nisam...
Nisam to više, sad sam bivši sveštenik. - Ti si jedini preostali sveštenik.
Još uvijek možeš poslušati moju ispoved. -Ne, ne mogu. -Ne! Ne mogu!
Još uvek patim zbog učinjenog, oče.
Izdao sam te. Izdao sam svoju porodicu. Izdao sam našeg Gospoda.
Molim te! Poslušaj moju ispoved.
Oče.
Gospode, borio sam se protiv tvoje ćutnje.
Patio sam uz tebe. Nikad nisam ćutao.
Znam.
Mada... bog je ćutao celog mog života.
Sve do danas.
Sve što radim, sve što sam dosad radio.
Govori o njemu.
U tišini sam čuo tvoj glas.
Inkvizitor je nastavio da traži povremene provere svih osumnjičenih hrišćana.
Okada Sanyemon nije bio pošteđen toga.
Na neki način, odlučio je da njegov primer ne bude zaboravljen.
Posebno od strane samih sveštenika.
Godine 1667. religijski predmet otkriven je u jednom amuletu.
Pripadao je sluzi po imenu Kichijiro.
Sluga je izjavio da ga je dobio na kocki, da nikad nije zavirio u njega.
Nije ga mogao dobiti od Okada Sanyemona, pošto je on stalno pod prismotrom.
Sluga, Kichijiro, je odveden.
Nakon toga, i sam Okada Sanyemon bio je pod pažljivom prismotrom.
Tokom mog zadnjeg putovanja, 1682. godine, pitao sam za njega.
Japanci su mi rado odgovorili.
Posljednji sveštenik nikad više nije priznao hrišćanskog boga, ni rečju, ni u pismu.
Nikad nije govorio o njemu. -I nikad se nije molio. -Čak i kad je umirao.
Stvari vezane uz njegovu veru davno su okončane.
Tri čuvara pazila su na njegov kovčeg.
Sve dok ga nisu odneli, samo da budu sigurni.
Samo njegovoj ženi dopušteno je da na brzinu pogleda telo.
I stavi uz njega posmrtnu gatanu, koja bi oterala zle duhove.
Nije bilo znakova da je plakala.
Telo je obrađeno na budistički način.
Nadenuli su mu posmrtno budističko ime.
Čovek znan kao Rodrigez, završio je onako kako su oni hteli.
Onako kako sam ga i prvi put video.
Izgubljen od boga.
Mada, što se toga tiče, samo bog zna odgovor.
"Za japanske kršćane i njihove pastore" "Za uzvišenu božju slavu"