<<< УНАКС ТИЙМ < 2015 > UNACS TEAM >>>
Превод и субтитри: Владислав Владев а.к.а. E-Tle™
На 31-и декември 2014 година едно такси идваше в Сан Франциско.
От китайския квартал до Мърийн.
В таксито се возеше един пътник. Жена.
Рожденото й име беше Аделайн Боумън.
Настоящото име, под което беше позната - Дженифър Ларсън.
Това е първата и последна глава от нейната история.
В Е Ч Н А Т А А Д Е Л А Й Н
Бъдете тиха, защото баща ми още спи. Нощни смени е.
Моля, влезте.
Завърших вграждането на дигиталния отпечатък.
Използвах изображения от мрежата.
Вкарах и несвършеностите. Това е тайната ми.
Мръсните отпечатъци и избледняването. Никой не би се усъмнил в това.
Защо точно 29 години? На ваше място бих се подмладил.
Определено бихте минали за по-млада.
Много си мил. Добре си се справил. - За мен бе удоволствие.
Ако някой твои познат се нуждае... - Защо изобщо се занимаваш с това?
Умно хлапе си, а се занимаваш с фалшифициране на документи.
Глобата за това са 250 хиляди и 6 години затвор.
По дяволите. Ченге ли си? - Не, аз също страня от властите.
Просто не обичам да гледам как прахосваш потенциала си, Джеф.
Тони. Казвам се Тони. - Бейзболните топки в спалнята ти...
Автографите са на името Джеф. Бъди внимателен, за да не те хванат.
Миличък, прибрах се.
Рийс?
Ела.
Ще харесаш новата къща. Чист въздух, декари гора и планина.
Отново ще се почувстваш кутре.
Знаеш ли, че пра баба ти се е родила недалеч оттук?
Моята също. Не по едно и също време.
Ще трябва да вървя на работа.
Градската библиотека, моля. - Ще се забавим от задръстването.
Тогава поемете по "Хайд". - Там текат ремонтни дейности.
Тогава тръгвате по "Гоуф", после по "Буш",
"Полк" и "Гроув", и ме оставете на пазара.
Работата ли искате да ми отнемете? - Никога не се знае.
Добро утро, Джени. - Добро да е. Здравей, Кенет.
Помислихме, че няма да дойдеш днес заради партито за Новата година.
Сряда е все пак, а тържеството е чак довечера.
Готова ли си за малко вълнения? - Да, за какво става въпрос?
Любимото ти. Новинарските архиви ще се дигитализират.
Ще ни е нужна помощ, за да ги изпратим.
С удоволствие.
1906 г. Новини от годината.
Пътуване по търговската улица на Сан Франциско, 1906 г.
Земетресение изравнява Сан Франциско със земята. Жертвите са хиляди.
Първото дете за новата година! Аделайн Мари Боумън се ражда в 0:01 ч.
Аделайн Мари Боумън се ражда в 0:01 часа на 1-ви януари 1908 г.
В детската болница на Сан Франциско.
Единствено дете на Фей и Милтън Боумън.
Голдън Гейт - първи по рода си
На 16 юни 1929 година
Аделайн и майка й се любували на строежа на Голдън Гейт,
който след три години щял да приключи,
когато млад инженер проявил галантност.
87 дни по-късно...
Аделайн се омъжила за Кларънс Джеймс Прескот
в старата катедрала "Св. Мери" в Сан Франциско.
Три години по-късно Аделайн родила момиченце.
Кръстили я Флеминг. На името на прабаба й.
На 13 февруари 1937 осем работници и двама инженери губят живота си,
когато елемент пада и къса обезопасителната мрежа на моста.
Сред загиналите е съпругът на Аделайн.
Десет месеца след кончината на съпруга й,
Аделайн отивала към семейната къща на плажа,
където я чакала 5-годишната Флеминг.
Тогава се случило нещо крайно необичайно.
Нещо едва ли не магическо.
Завалял сняг в окръг Сонома, Калифорния.
Попадането на Аделайн в леденостудената вода,
накарало тялото й да изпадне в аноксично състояние.
Мигновено спряло дишането й и забавило пулса й.
За две минути телесната й температура паднала до 30 градуса.
Сърцето й спряло да бие.
Точно в 20:55 мълния ударила автомобила й.
Освобождавайки заряд от 500 хиляди волта електричество,
и възпроизвеждайки такъв от 60 хиляди ампера.
Аделайн изпитала много странен ефект.
Първо, зарядът се явил дефибрилатор за сърцето й.
Второ, била извадена от хипотермия,
карайки я да поеме първата си глътка въздух от две минути насам.
Трето, спрямо принципа на Вон Лемън
за електронна компресия и диоксирайбоклеидна киселина,
който ще бъде открит чак през 2035 година,
Аделайн Боумън била защитена срещу ефекта на времето.
Тя не ще остарее нито ден повече.
Мир
С минаването на годините Аделайн твърдяла, че завидният й вид
се дължи на здравословна диета, гени, упражнения и късмет.
Аделайн? - Мериън? Здравей!
Не си остаряла нито ден. - Благодаря за комплимента.
Пораснала си, Флеминг. - Това казвам на майка си,
но тя отказва да повярва. - Прощавай, но бързаме.
Приличате на сестри. - Престани, ще се възгордея.
Но как изобщо е възможно? - С нов крем. Купих го от Париж.
Направен от пчелно млечице. - Достатъчно, мила. Приятно ми беше.
Вижте домовете на бъдещето Възможности в предградията
Няколко седмици по-късно, живеейки тихо в предградията,
Аделайн била спряна за дребно нарушение.
Г-жо, на книжката ви пише, че сте родена 1 януари 1908 г.
Правилно, г-н полицай. - Това ви прави на 45.
Да. - Ще я задържа, г-жо.
Когато дойдете до участъка, носете си и акта за раждане.
С удоволствие, г-н полицай. Утре сутрин става ли?
Разбира се.
Скоро след това Аделайн се преместила отново в Сан Франциско.
Потърсила работа в администрацията на училището по медицина.
Там тя имала възможност да изследва състоянието си.
След години на проучване, Аделайн била изправена пред факта -
нямало научно обяснение за състоянието й.
Бил ли сте от комунистическата партия или някога да сте бил неин член?
Аделайн?
Съжалявам, но сте сбъркали човека. - От ФБР сме, г-жо Боумън.
Ще ви зададем няколко въпроса. - Защо? Нищо лошо не съм сторила.
Съвестен гражданин съм. Как смеете да ме безпокоите?
Съжалявам, г-жо. Последвайте ни, моля.
Няма от какво да се притеснявате. Ще ви направим няколко изследвания.
Свърже ли се някой с теб,
кажи му, че съм отишла на почивка и не съм се върнала.
При следващата ни среща ще съм с друга самоличност.
Винаги ще си остана твоя майка. Ще ме представяш като своя приятелка.
Никой няма да разбере. - Така трябва да бъде. Вземи го.
За да подсигури сигурността на себе си и дъщеря си,
Аделайн се решила да не спира да се мести.
Променяла самоличността си, адреса си и външен вид на всеки десет години.
Никога не продумвала нищо за съдбата си на друг.
След седем седмици, когато Дженифър Ларсън ще изчезне завинаги
и Сюзън Флайшър се засели във ферма в Аштън, Орегон,
Аделайн Боумън, изключвайки един момент на слабост,
ще удържи обета си, който е дала преди 60 години.
Здравей, Рейгън. - Аманда, нали няма пак да ме метнеш?
Същото ме пита миналата година. Защо не ми вярваш?
Чудно ми е, че не си получила по-добра оферта.
Няма начин. Ще те взема в осем.
Всъщност затова ти се обаждам. От хотела пращат кола за мен.
Погледни се само. - Била ли си там скоро?
Само веднъж, преди доста време. - Оставила си силно впечатление.
Ще се приготвям. Ще се видим скоро.
Чао, Рейгън.
Гладен ли си?
Не си ли? Искаш да дойдеш с мен, нали?
Съжалявам, само за момичета е.
Ейвъри, не си ли махнеш ръката от крака ми...
Двете ми ръце са на масата. - Алисън...
Благодаря ви.
Честита нова година. - Здравей, Аманда.
Ти ръкопляска, нали? - Как позна?
С добри обноски си. - Явно сме само двете.
Вземи си чаша. - Кажи ми какво пропуснах.
Нищо кой знае какво. Странно, колкото и да остаряваш,
в новогодишната нощ ти се струва, че всичко е възможно.
Какво намекваш? - Каквото винаги - истинската любов.
Ами ти? - Да живея сякаш ми е последна година.
Не се знае, на нашата възраст... Така че, да, нека живеем.
Гледай, един ерген се кани да ни посети.
Как изглежда? - Брюнет, сини очи, 30-годишен.
Как винаги като съм с теб, те свалят разни пеленачета?
Добър вечер, дами. - Добре дошъл при кукувиците.
Да, знам, не изглеждаме на повече от 28. Как се казваш?
Дейл Дейвънпорт. - Дейл е художник.
Гладуващ художник, защото не приема помощта на семейството си.
Простете, срещали ли сме се? - Не, забелязах часовника "Картие".
Един от първите е. Предполагам, че сте го получил от баща си.
Прадядо ми. Как познахте, че рисувам?
Ръцете ви са покрити с бои. Не беше трудно да се досетя.
Седни при нас, Пикасо. Ще те черпим питие.
Честита нова година. - Благодаря. Честита и на вас.
Пет, четири, три, две, едно... Честита нова година!
Ало? Благодаря ти, мила.
Не, не е нужно да ми пееш. Достатъчно рождени дни имах.
Къде се намираш? Остана си вкъщи?
Не те виня. Ще се видим ли утре?
Добре, поспи си. Обичам те.
Лека нощ.
Където и да е, дано има обяснение. Прощавай, не исках да те уплаша.
Не е ли нещо като традиция, ако си сам на нова година, да целунеш непознат?
По дяволите, чувала си го и преди. - Само веднъж, от младия Бинг Кросби.
Същия като него тип. Честита нова година.
Твърде стара съм за такива събития. - Не, не си отивай.
Ще се чуем утре и ще ми разкажеш всичко.
Обичам те. - Чао, скъпа.
Научи ме да не си вра носа там, където не ми е мястото.
Нещо ми казва, че не ще се научиш.
Да знаеш, че това бе рискован ход. - Кое?
Да не ти се представя, преди да тръгнеш.
Очарована съм. - Аз съм Елис.
Приятно ми е. - Като острова ли?
Никой мъж не е. - Аз съм Джени.
Като поемата ли?
"Да речем, че съм уморен или тъжен. Здраве и пари не ще имам.
Да речем, че съм вече стар, но поне Джени ме целуна."
Кой го е написал? - Един от романтиците.
Не ми се вярва. - Такъв съм,
но не искам да прозвуча такъв. - Жалко тогава.
Обичам многознайковците.
Накъде тогава отиваш? - Някъде, където има хубава храна.
Вкъщи. Ами ти? - Обратно на партито вероятно.
Просто исках да прекарам 27 етажа заедно с теб.
Беше рискован ход. - Така ли?
Да изоставиш дамата си. Дано си е струвало.
Какви ги говориш? - Моля ти се. Красавицата в синьо.
Случайно името й да свършва на "кова"?
Не, казва се Агнес Богс.
Чичо й е главният готвач. Ще му кажа, че не ти е допаднала храната.
Не ми е дама.
Такси, госпожо? - Да, благодаря.
Лека нощ. - Ще изчакам с теб.
За да разбереш къде живея ли? - Ще ми е по-лесно да ти пратя цветя.
Благодаря ти, но ще се оправя и сама.
Довиждане. Приятна ми бе срещата ни.
Благодаря ви. - Почакай!
Ето, че отново си пъхаш носа там, където не му е мястото.
Как да се свържа с теб? - Честита нова година, Елис.
Много ви благодаря.
Закъснях ли? - Не повече от обичайното.
Честит рожден ден, мамо. - Благодаря ти, миличка.
Радвам се да те видя.
Не е нужно да ми даваш картички.
Обичам те. - Аз теб също.
Кога ще се преместиш? - Третата седмица на февруари.
Точно по план? - Разбира се.
Виждам, че си забравила за разговора ни за солта.
Не, просто избрах да го игнорирам.
Всъщност мисля и аз да се преместя.
Нали обичаш дома си? - Да, но има много стъпала.
Миналата седмица Кей Алфонсо падна и си счупи ребро.
Докторите казаха, че няма да напусне болницата.
На следващия ден ми се обади Моли Андрюс.
Разказа ми за дом за стари хора
където се преместила миналата пролет и никъде не се е чувствала така добре.
Какво има?
Купих мястото в Орегон, за да бъда близо до теб.
Да ме навестяваш. Да се нанесеш при мен в крайна сметка.
Не сме живели заедно, откакто бях в гимназията.
Е, няма да станеш по-млада. Ако се преместиш и ти се случи нещо?
Ами ако се разболееш? - Ще се надявам да се грижиш за мен.
Ако дойда твърде късно? - Не, не може да го правим.
Не и на рождения ти ден. Днес е твоят празник.
Едва не паднах от мястото си. - За какво си говорите?
Г-н Джоунс ще дари първи издания на книги, възлизащи на 50 хиляди.
Какви книги точно? - Скоро ще разберем.
Казаха ни, че лично ще ги донесе.
О, не. - Здравей, аз съм Елис.
Добре дошли, г-н Джоунс. От библиотеката на Сан Франциско
бих искала да изкажа благодарности за щедрото ви дарение.
Оставил съм ги на входа, но ще ги качат насам.
Ако нямате нищо против, бихме искали да заснемем дарението ви.
Бихте ли ме извинили за момент.
Здравей, това съм аз.
Многознайкото. - Какво правиш тук?
Нося нещо и за теб. Цветя.
"Дейзи Милър" от Хенри Джеймс. "Вино от глухарчета" от Рей Брадбъри.
"Белият Зокум" от Джанет Фетч.
Много находчив букет. Как разбра, че работя тук?
Влизах в сградата, когато видях да излизаш.
Можеше да споменеш това в асансьора.
Ако се бяхме срещнали в по-висока сграда,
щях да имам време да спомена и това.
Не знам за теб, но съм готов да даря.
Чудесно, тук ще бъда.
Не, бих искал да приемеш книгите от името на библиотеката.
Не, не мога да го направя. - Напротив.
Не желая да ме снимат. - Не се бой. Изглеждаш ослепително.
Не се боя за външния си вид, просто не обичам да ме снимат.
Хубаво, щом няма да ги приемеш, няма да ги даря.
Не би го направил. - Само гледай.
Просто не желая да ме снимат, Елис.
Хубаво, ето и алтернатива. Да излезем на среща утре.
Ето това вече е невъзможно.
Добре, тогава ще си събирам книгите.
Къде?
Някъде, където не си била.
Ако е в Сан Франциско, надали.
Ще видиш.
Оставете ботушите си, когато свършите. Ще ви чакам навън.
Благодаря, Том. - Чао.
Добре, предавам се.
През първата година на Златната треска в града идват над 60 хиляди с кораби.
Мнозина се насочват към хълмовете и оставят лодките си.
Стотици лодки са оставени на брега.
Центърът на Сан Франциско е изграден върху тях.
Не го знаех.
Общинските служби са открили това, докато са копаели.
Боже мой. - Не е ли невероятно?
Това не е ли... - Да, лодка е.
Невероятно е. - Прекратихме копаенето незабавно.
Ще обявим откритието публично. - Кой?
Обществото за опазване на историята на Сан Франциско.
Нека отгатна - в борда си им? - Кого ли не допускат в наши дни.
Как така се замогна? Наследи богат роднина?
С късмет. Учих математика в колежа и в свободното си време
разработих алгоритъм, с който да се анализира климатът.
Съквартирантът ми откри, че ще има приложение и на финансовите пазари.
Основахме компанията си в общежитието. Продадохме я три години по-късно,
като с неговата половина се пенсионира на Фиджи,
докато с моята правя ето това. - Работата ти е да даряваш пари?
Искаш ли наистина да промениш света...
се оказва много по-трудно, отколкото изглежда.
А ти, Джени?
Имам си куче. - Хубаво.
Ще трябва да се прибирам. - Но нали щяхме да обядваме?
Твърде късно стана, Елис. Остава ми само час.
Тогава поне ми позволи да те изпратя.
Благодарна съм ти за всичко, но знай, че ще напусна града.
Хрумна ми нещо. Ще ти кажа един виц и ако успея да те разсмея,
ще излезеш с мен още веднъж, преди да напуснеш града.
Не те ли разсмея, ще знам, че не сме един за друг.
Трябва да е невероятен виц. - Най-смешният в човешката история.
Изтънчен и заплетен е. Най-вероятно няма да го схванеш.
Да, вероятно. - Обичаш ли бейзбол?
Да. - Хубаво.
Един ден в парк Фенуей, Тед Уилямс... Познат ли ти е?
Моля ти се. Батерът със средна успеваемост 0,344, нали?
Моля? Точно този Тед Уилямс.
Срещнал го един кон и му казал: "Искам и аз да играя в отбора."
Истински кон? - Точно така.
Тед го попитал какво може, а конят отвърнал: "Удрям по-добре от теб."
Хванал бухалката със зъби и Тед хвърлил топката към него.
Конят я запратил в пейките. Тед изумен го питал какво друго може.
"Мога да играя защитник."
Тед му пуснал няколко топки по земя... - Той е прахосмукачка.
Тед изумен го питал дали може да хвърля.
Конят го погледнал и попитал: "Виждал ли си кон да го прави?"
Да! О, да!
Дами и господа, покорих сърцето на дамата.
Не съм чувала по-лош виц през живота си.
Благодаря. - Не беше комплимент.
Вечеря, четвъртък, вкъщи. Улица 80, номер 303.
20 часа. - Добре.
Пристанище Сан Франциско
Добро утро, г-це Ларсън. Радвам се да ви видя.
Какво бихме могли да сторим за вас? - Да впиша наследник на сметката си.
Може ли да попитам каква е причината? - Ще пътувам дълго време.
Добре, ще донеса документите. Няма да бавя.
Всички тези компании са с висок рейтинг.
Какво е "Халоид фотографска компания"? - Съществуват от 50 години.
Правят фотографска хартия и оборудване.
Разработват електро-фотография.
Би революционализирало сектора, но няма да има бърза възвръщаемост.
Ще отнеме години. - Разбирам.
Не бих искал да затваряте пари. - Аз съм търпелив човек.
Виж ти, променили са името си. Нарекли са се...
Що за име е, започва с "Х". - Гръцко е. Произнася се "Ксерокс".
"Ксерокс".
Ще започнем с формуляра.
Името на съпритежателя на сметката? - Сюзън Флайшър.
Сюзън Флай... - Флайшър.
Приготвих ти сьомга.
Няма да ти е от полза, ако ще ставаш фермерско куче.
Да си изядеш всичко. Разбра ли?
Браво, добро момче.
Ехо? Елис?
Прекъсвам ли те? - Здравей.
Опасявах се да не си размислила. - Не, трудно си хванах такси.
Здравей. - Здрасти.
Да взема връхната ти дреха? - Разбира се.
Домът ти е...
Незавършен? - Да.
Забелязах тази част. Артистичен избор?
Не, трябва да се боядисва, пуснат кабели...
Но не мога да го направя сам, така че ще отнеме време.
Вечерята ти загаря, ако не бъркам.
Чувствай се като у дома си. Седни и се отпусни.
Добре.
Какво точно готвиш?
Деликатес, който не мисля, че е за всеки по вкуса.
Надявам се, че ще ти допадне.
Готова ли си? - Фанфари ли чакаш?
Воала. Изборът ми беше между това и пълнен пъдпъдък.
Само не казвай, че си разочарована. - Не, наистина съм на седмото небе.
Вземай си. - Добре.
Какво ще кажеш? - Добро е, но не и музиката.
Не обичаш ли джаз? - Обичам, но това е нещо друго.
Майка ми е отраснала в Мейн. От Ню Ингланд е.
Мила, но издръжлива.
Баща ми от друга страна... Умът му е все в звездите. Буквално.
Астроном е. Пенсионира се от "Станфорд".
Най-голямото му откритие беше, че откри необичайна комета.
Необичайна в какъв смисъл? - Притежаваше съвършен перигей.
Спрямо изчисленията му е трябвало да мине край Земята в зимата на 81-а.
Станало ли е? - Не, изобщо не е минала.
Но това не го е спряло да гледа за нея всяка година.
Нещо като ритуал му е.
Баща ми още я очаква.
Още една чаша вино и може и аз да я видя.
Не, благодаря. Стига ми.
В Италия имат поговорка.
"Години, любовници, чаши вино..."
Да, "години, любовници, чаши - никога не бива да ги броиш".
Представа си нямаш.
Харесва ми гледката.
Благодаря.
Харесва ми как четеш. - Моля?
Първия път, когато те видях, това правеше.
Косата ти беше заплетена назад и беше облякла синя рокля.
Книгата беше на браил. Забавих крачка и те загледах.
Колко дълго ме гледа? - Достатъчно да разбера, че виждаш.
Трябваше да те срещна. Не знаех как и кога,
но знаех, че ще се случи.
Мисля, че си спомням този ден.
Книгата беше на норвежки.
Всички онези прегласи и обети бяха почти невъзможни да се разбират.
Шегуваш се. - Да.
Шегуваш се. - Разбира се.
Беше браил за начинаещи. Детски приказки.
Ще повярвам на всяка твоя дума.
Нищо не знам за теб.
Така е най-добре.
Не, не е.
Кажи ми нещо, което никога да не забравя.
Отпусни се.
Здравей. Добро утро.
Отмести си ръката. Някой от нас трябва да работят.
Разбирам. Държиш ме за заложник.
Ще се върнеш ли?
Сигурен ли си, че никой не говори английски или испански?
Не, искаме всичко.
Трябва да вървя. - Задръж за минутка.
Извинете ме за момент. Опитвам да говоря на португалски.
Аз го владея. Какво искаш да кажеш?
Тръстът за дъждовни гори трябва да прехвърли 5000 акра.
Далече си от истината. Дай на мен. - Благодаря ти.
Закъснявам за работа. - Почакай, само това ли беше?
Отпусни се.
Долар и петдесет, госпожице.
Госпожице? - Размислих, продължете да карате.
Както желаете.
"Дейзи Милър" от Хенри Джеймс
Рийс. Рийс?
Добре ли си, миличък?
Добре ли си?
Нивата на креатинин в урината му са много високи.
Бъбреците му отказват. В тялото му се натрупват токсини.
Дали го боли? - Трудно ми е да определя.
На мое място какво бихте сторил?
Бих казал, че е имал хубав живот.
Късметлии сте, че сте се намерили.
Може ли да остана с него насаме? - Разбира се.
Джени, Елис е. Търсих те няколко пъти.
Дано си получила съобщенията ми. Обади ми се.
Джени! - Какво правиш тук?
Обаждах ти се, но... - Откъде знаеш адреса ми?
От библиотеката.
Моля те, не ми се сърди. Не знаех какво друго да направя.
Кучето ми... Наложи се да го приспя. - Ужасно съжалявам да го чуя.
Да беше почакал да ти се обадя. Ето защо не си давам адреса.
Ужасно съжалявам. - Няма да се получи между нас.
Напускам града. - Сериозно ли го мислиш?
Здравейте. За вас са.
Преди Барбара да се премести във Флорида,
се отърва от всичките си книги.
Аз определено не бих оставила тази книга.
Явно не съм единствената, която изпитва носталгия.
Животът ти беше прекрасен. - Обичам да си мисля така.
Просто ми се искаше майка ми да бъде по-дълго в него.
На мен също.
Помниш ли тази? Първата ми година в колежа.
Последната ми снимка, която имам с теб.
Щом си видяла една, виждала си всички.
Права си.
Какво има? Какво не е наред?
Уморих се да бягам. Да лъжа добрите хора.
Спри тогава. Никой не те преследва.
Всеки един от тях е отдавна мъртъв.
Не е нужно да бъдеш самотна. Не ти ли липсва да обичаш някого?
Дълго време мина. - Не е така, когато няма бъдеще.
Какви ги говориш? Бъдещето е твое.
Бъдеще да бъдем заедно и да остареем.
Без това любовта е съкрушителна.
С всички ни е така. Моето сърце колко пъти е разбивано?
Твърде много. - Имах ли визията и енергичността ти,
още утре да съм се влюбила. Не се шегувам.
Срещнах един човек. - Какво?
На нова година. Влезе в асансьора.
Защо не си ми казала? - Знаех, че ще реагираш така.
Не се вълнувай излишно. Казах му да не ме търси повече.
Бях ужасна и жестока.
Кажи му, че съжаляваш и че си сбъркала.
Не мога, тръгвам си.
Местиш се в Орегон, не в Тимбукту.
Потърси го. Ако не заради теб, направи го за мен.
Моля те.
Здравейте. - Да ви помогна с нещо?
Дойдох да се видя с Елис Джоунс. Нямам уговорена среща.
Ще видя какво мога да сторя. А вие сте?
Ужасно съжалявам.
Г-н Джоунс, имате посетител.
Обзалагам се, че имате име. - Дженифър Ларсън.
Предайте му, че ще разбера, ако не желае да ме види.
Дойдох да кажа, че съжалявам и че животът ми бе труден...
от толкова време, колкото не би си представил.
Онзи ден действах емоционално.
Осъзнавам колко мил беше с мен и бях твърде глупава да не го приема.
Сега го осъзнавам и искам да му се извиня.
Питайте го, ако случайно реши да слезе,
нека му се реванширам и го изведа на вечеря.
Моля ви.
Дженифър Ларсън ви търси. Казва, че би ви разбрала, ако...
Чули сте думите й? Радвам се.
Би искал да знае къде ще го заведете. - Място, на което не е бил.
Здравей. - Здрасти, Джени.
Идвай.
Нали не мислиш, че това е първият гараж, в който влизам?
Замълчи. Мястото крие повече, отколкото може окото да види.
Беше един от най-известните салони в града.
Кино? - Да.
През 30-те, жена на име Мери Елизабет Уудс
чела за създадено кино на открито в Камден, Ню Джърси.
Поиска да си има собствено в Сан Франциско.
Всички я мислеха за луда, каквато била.
Би спала с всеки, не и с мъжа си. Смятала се за по-добра от останалите.
Както и да е, заради местните закони не е можело да има кино на открито,
затова е докарала автомобилите тук. Онова там е екранът.
Било е впечатляващо, сигурна съм.
Готов ли си за най-хубавата част? - Разбира се.
Добре, погледни нагоре.
Поставила луминесцентна хартия със звезди на тавана.
Отнело й време да създаде съзвездията.
Не е ли красиво?
Да.
Какво правиш? - Качвай се.
Наздраве. - Парадоксът на всичко това е,
колкото по-добра става апаратурата, толкова по-далеч виждаме,
но не в бъдещето, а в миналото.
Събития, които не са стигали до нас.
Не разбирам защо толкова малко хора се интересуват от миналото.
Бъдещето също има своя чар. Бихме могли да поговорим за нашето.
Елис... - Не далечното бъдеще.
Говоря ти за този уикенд. - Какво си намислил?
Родителите ми ще отбележат 40-годишнината си.
На няколко часа път е.
Ела с мен.
Може ли да шофирам аз?
Боже, рядкост е да видиш сааб на Дайтона 500.
Има си причина за това. Би искала да натискаш спирачка от време на време.
Не те разбирам какво ми говориш.
Божичко! Прощавайте.
Какво ти става?
Направи ми услуга и спри да я качим.
Предпочитам да не ме наръгат. - Това е сестра ми.
Извинявай.
Какво има, драги? - Нужен ли ти е превоз?
Ти как мислиш?
Как си? - Добре.
Дръпни се. Още ли караш този сааб?
Радвам се да те видя. - Кики, това е Джени.
Джени, това е сестра ми. - Приятно ми е.
Да беше казала, че ще идваш с автобус, щяхме да те вземем от гарата.
Спрях да ползвам телефон. - Има ли конкретна причина за това?
В знак на протест срещу участието на телекомуникационните компании
в разработването на оръжейни системи. - Кики завърши в Бъркли.
Тази ли е новата? Правихте ли го вече?
Да, преди десет минути, там, където стоиш.
Какво знаеш за момичето? Там ли работи?
Казах ти всичко каквото знам от Елис.
Благодаря ти.
Красиво момиче да работи в библиотека?
Може да харесва книгите и тишината. - А може да е търсила в интернет,
да е открила какъв щедър дарител е и се е уредила там да го примами.
Да, обзалагам се, че е така. - Не трябваше ли вече да са дошли?
Почисти масата.
Пристигнаха. - Да, чух.
Как изглеждам?
Красива си.
Ето ви и вас. - Здравей, мамо.
Скъпи, изглеждаш чудесно. - Погледни кой взехме по път.
Здравей, миличка. - Мамо, това е Джени.
Приятно ми е. - На мен също.
Сигурно си изтощена от дългия път. - Напротив.
Взехме разстоянието за 18 минути. - Знае, че мразя да кара бързо.
Не бях аз, а Джени. Кълна се. Мисли си, че има девет живота.
Нека взема връхната ти дреха. - Къде се изгубихте?
Да не забравихте къде живеем? - Не.
Това е баща ми Уилям. Татко, това е...
Аделайн.
Казвам се Джени.
Татко, добре ли си?
Прощавай, приличаш досущ на стара моя приятелка.
Аделайн Боумън.
Това беше майка ми. - Шегуваш се. Наистина ли?
Да. - Боже мой.
Познавахте ли я?
Да, бяхме много близки.
Срещнах я в Лондон. - Да, живяла е там 60-те.
Точно преди да се премести в Париж и да се запознае с баща ми.
Невероятно. Какво съвпадение? - Колко малък е светът?
Приликата е невероятна. Сигурно го чуваш постоянно.
Откакто се помня. - Все едно сте близначки.
Чухме го вече. Не помня да си споменавал за нея.
Не, споменавал съм я. - Знам всичките ти близки приятели.
Как е тя?
Спомина се преди шест години.
Наистина ли? Съжалявам да го чуя.
Беше невероятна жена. - Предава се в семейството им.
Нещо за хапване и пийване? - Направила съм чийзкейк.
Всъщност сме изтощени.
Ще се качим горе, ако нямате нищо против.
Аз също. - Добре, ще ви приготвя стаите.
Приятно ми беше. - Татко?
Прощавай, миличка.
Госпожице. Госпожице?
Продължите ли така и ще задавите двигателя.
Благодаря за полезния съвет. - Ще придобиете поне страхотен тен.
Прощавайте, направих всичко възможно да я подкарам.
Просто не иска да тръгне.
Трябва само да се бутне.
Освободете от скорост и ще ви бутна.
Добре.
Благодаря ви.
Готов ли сте? - Да, а вие?
Махнете крака си от съединителя.
Благодаря ви.
Пак заповядайте.
Прекараха следващите пет седмици заедно.
Аделайн направи нещо, което си бе обещала да не върши.
Така и не ми каза името си.
Аделайн Боумън.
Приятелите ме наричат Дела. - Красиво име.
Благодаря.
След 3 седмици приключи семестърът му и Уилям се върна в Съединените щати.
Аделайн го последва.
Здравей. Как спа?
Добре. - Радвам се.
Съжалявам за снощи, не исках да те излагам.
Направо ми прещрака. - Няма нищо.
Кога се събуди? - Не отдавна. Почетох малко.
Здравей, миличък.
Къде е Джени? - Ще слезе след минутка.
Цяла нощ не мигна.
Така не ни каза как сте се запознали.
Срещнахме се в асансьор на нова година.
Кафе? - Не, благодаря.
Но аз я бях виждал преди това.
Беше пред библиотеката и четеше книга на браил.
Осъзнах, че е уникална. - Заповядай. Майка ти също.
А ти как си срещнал майка й? - В покрайнините на Лондон.
Колата й беше повредена и помогнах да я поправи.
Била е англичанка? - Не, учила е там френски.
Говореше четири езика? - Така мисля.
Джени също я бива с езиците. - Наистина?
На каква възраст се запозна с нея?
Бях втора година в медицинската академия...
На 26 години. Обмислях да откажа следването.
Само че се страхувах, че съм твърде стар да започна отначало.
Казах това на Аделайн и тя ми се изсмя.
Посъветва ме да послушам сърцето си и да не бъда глупав.
Животът е кратък. Не беше ли тя, нямаше да следвам астрономия и физика.
Беше няколко години по-голяма от мен, но осъзнах, че е много мъдър човек.
Беше много потайна и заплетена личност.
Тя...
Какво има, скъпа? - Достатъчно, Уилям.
Какво има? - Мислиш ли, че е забавно?
Какво толкова съм направил? - Били сте много близки, каза го.
Да можеше да си видиш лицето, когато заговориш за нея.
Целия уикенд ли ще бъдеш изпаднал в носталгия?
Просто прилича много на майка си и си спомням неща,
които дори не знам, че помня. - Не обичам да бъда алтернатива.
Особено този уикенд. - Алтернатива?
40 години сме заедно, скъпа. Да си алтернатива? Не мисля.
Вживяваш се, скъпа. - Дали?
Ревнуваш ли?
Да, ревнувам. - Недей.
Беше мимолетна връзка. Нищо значимо.
Изглежда ми, че е било повече от това.
Обичам те. - Аз също теб.
Идвам.
Не е най-романтичният уикенд, но ти благодаря, че си тук.
Разбира се. - Обещавам да ти се реванширам.
Извини баща ми. Доста неловко стана.
Прекрасен е.
Майка ти трябва да е била невероятна.
Да, такава беше.
Кики? - Слушайте.
Татко има 47 поредни победи.
За парите, които дадох за учението ти, се надявах на по-силна конкуренция.
Играла ли си преди? - Не, никога.
Идвай, Кики! - Трябва ли?
Целта е да събереш най-много клинчета.
Сиренца са. - Парченца клин.
Събереш ли достатъчно да направиш кръг, печелиш.
Повечето въпроси са абсурдни.
Иначе казано тривиални. - Ето ти пример.
"22 юни 1938 година, този американски боксьор е спечелил тежка категория,
като е нокаутирал Макс Шмелинг още първия рунд."
Трудно е. - Знам. Кой мислиш е?
Сони Листън? - Джо Луис.
Браво, позна. - Жени и бокс, чудно.
Моля? - Какво каза?
Добре, жени срещу мъже. - Хвърляй зара.
Започваме. - Жените са на розово.
Моля?
Кой е първият президент, който се е родил в болница?
Джими Картър.
- Бърза беше.
Късметът на начинаещия. - Не мисля така, отново.
Къде направили своя дебют Хула Хуп?
През 1956 година, Скънектади, Ню Йорк. На световния панаир.
През 1956 година, Скънектади, Ню Йорк. - Боже мой.
Браво. - Сирене.
Парченце пай. - Клин.
Хайде. Да го направим.
Под напрежение си. - Надушваш ли нещо?
Поредицата ти победи ще прекъсне. - В семейството имаме виц.
Кое ще стане първо - татко ще изгуби игра или Дела ще се появи?
Дела? - Помниш кометата, за която ти казах.
Кръстил я е Дела С 1981. В чест на леля ми Адел.
Да продължаваме. - Давай, тате.
Джени играе за победа.
Коя страна е предложила на Айнщайн да стане президент през 1952 година?
Израел. - Да, права е.
Няма нищо, ние още те обичаме. - Какво е чувството? Тъжен ли си?
Добре съм.
Погледни втора страница. Раздел три, параграф осем.
Съжалявам. - Ще изляза да се разходя.
Добре.
Да, погледни десета страница.
Колко звезди мислиш, че има в галактиката ни?
Не знам. Петстотин милиона.
Няколко стотин милиарда.
Платон е вярвал, че всяка душа си има звезда, в която се връща след смъртта.
Стига да е живял праведно. - Вярваш ли в това?
Не, аз съм учен. Платон е философ.
Поет.
Защо си кръстил кометата на майка ми?
Ако изчисленията ми бяха верни, а те се оказаха грешни,
щеше да е най-близко миналата комета за 200 години.
С други думи като майка ти.
Разминахме се.
Това какво значи?
Щях да й предложа.
Носех годежен пръстен в джоба си.
Само че тя не се появи.
Разминахме се.
Лека нощ.
Уилям.
Тя също те обичаше.
Току-що се срещнахме, нали?
Най-добре да взема да млъкна.
Просто ще млъкна. - Какво има?
Какво? - Трябва да ти кажа истината.
Не бих могъл да си представя живота си без теб.
Сигурно е последното, което искаш да чуеш,
но се влюбвам в теб, Джени.
Нищо не мога да направя.
Не знам как да отвърна.
Не очаквах... - Моля те, не казвай нищо.
Просто исках да знаеш как се чувствам.
Здравей. - Джени?
Знаеш ли къде са всички? - Кати и Кики отидоха на пазар,
а Елис да побяга за здраве.
Добре. - Почакай, имаш буболечка в косата си.
Какво? - Калинка е.
Казват, че носят късмет.
Махна ли я?
Да. - Благодаря.
Предай на Елис, че ще се разходя.
Добре ли си, Дела? Дай да видя.
Ще щипе. - Само побързай.
Не се бой, ще се оправиш.
Прощавайте, бихте ли ни снимали заедно?
Разбира се. - Не, не искам.
Ще бъде страхотно. - Не обичам да ме снимат.
Само ще похабим лентата.
Няма, обещавам. - Срам ме е.
Три, две, едно...
Знам.
Знам коя си, Аделайн.
Какво?
Белегът. Същият е.
Лично аз заших раната ти.
Моля те, кажи ми истината.
Уилям.
Помислих, че почвам да губя разсъдък.
Но как е възможно?
Не зная.
Бях съвсем нормална...
...докато един ден спрях да старея.
Ужасно исках да ти го кажа, но така не събрах сили.
Знаеш какво щяха да ми направят.
Щях да бъда... - Феномен.
Опитно зайче. - Да.
Затова ли тръгна? Просто се изпари.
Не знаеш колко ме болеше да го направя.
Мисля, че мога да си представя.
И не си го казвала на никой? - Не.
Ако бих го споделила с някой, то това щеше да бъде Елис.
Недей, не бягай.
Не изчезвай отново, моля те. Заради Елис.
Аделайн... - Моля те.
Живяла си толкова години, но никога не си имала живот.
Моля те, направи го за себе си. За Елис.
Остани, Аделайн.
Не зная как. - Не бягай, Аделайн.
Аделайн?
Аделайн, недей. Моля те, недей.
Моля те, не го прави. Недей, Аделайн. Помисли за Елис.
Аделайн, моля те!
Елис, много съжалявам, не мога. Не мога да го обясня. Джени.
Тате? Тате!
Къде са ключовете ти?
Отиде си.
Няма да се върне, сине.
Какво се случи? Какво е това?
Какво си й казал? - Нищо.
Не може да ти обясни. - Обясни ми какво ти каза.
Не е способна. - На какво?
Да се промени.
Обичаш ли я? Синко?
Чуй ме. Обичаш ли я? - Да.
Откъде знаеш?
Татко... - Въпросът е съвсем прост.
Откъде знаеш?
Без нея всичко губи смисъл.
Ало? - Мила, не исках да те будя.
Всичко наред ли е? - Просто исках да ти кажа...
Какво? - Права си. Няма да бягам вече.
Мамо... - Утре ще ти се обадя.
Радвам се да го чуя. - Обичам те.
Аз също теб. Чао, мамо.
Луната е отговорна за много неща, които се случват на Земята.
Метеорит се удря в нея през 1178 г.
Ударът предизвиква големи вълни на Огнена земя, Аржентина.
23% покачване в средния прилив тази нощ,
създало буря широка 3000 километра по Източното крайбрежие.
Това покачило молекулната йонизация в атмосферата.
За първи път от 78 години насам...
завалял сняг в тази част на окръг Сонома.
В ранния етап на хипотермия
тялото се опитва да покачи температурата си чрез треперене.
Не се ли получи, намалява притока на кръв.
Метаболизмът се забавя.
Умирате, но не го осъзнавате.
В последния етап човек поема дъх един-два пъти в минута.
В състояние сте на анабиоза.
Джени!
В 22:07 часа вътрешната температура на Аделайн Боумън пада до 30 градуса.
Сърцето й спира да бие.
Най-после, на възраст от 107 години,
Аделайн Боумън беше наистина мъртва.
Точно в 22:09 часа парамедиците използват дефибрилатор върху нея.
Отброяват точно пет секунди,
преди да пуснат 750 волта в тялото й.
Гледайте в светлината, моля.
Зениците реагират.
Как е тя? - Направихме няколко изследвания
и не се виждат трайни увреждания. Наистина е забележително.
Будна ли е? Мога ли да я видя? - Само за кратко, изтощена е.
Благодаря ви.
Здравей.
Джени. - Здравей.
Здравей.
Разбирам защо побягна.
Така ли?
Заради думите ми към теб снощи. Казах ти, че те обичам.
Уплаших те, не биваше да го правя. - Ела тук. Обичам те.
Аз също те обичам.
Има и нещо друго.
Какво?
Като за начало името ми не е Джени.
Боже мой, какво се е случило? - Нищо, просто инцидент. Добре съм.
Сега съм много по-добре.
Това е Елис. - Здравей.
Това е мъжът, за когото ти говорех.
Приятно ми е.
Аз съм бабата на Джени.
Какво? Какво има?
Той знае.
Знае?
Не бих желал да развалям партито, но искам да ви благодаря, че дойдохте.
С Кати се радваме, че сте с нас.
Наистина е важно за нас, че ще отбележим заедно
нашите първи 40 години съвместен живот.
Когато срещнах за първи път тази прекрасна дама,
а това беше преди доста време,
имах добра представа какво искам да постигна в работата си,
но наистина не знаех какво искам...
като пораснал мъж. Ако наистина съм възмъжал.
Отдадеността й към брака ни, семейството и мен...
Нейната любов ме накара да осъзная,
че не бих имал големи амбиции,
както да бъда най-добрият съпруг за нея.
Все още работя по този проблем.
Вдигам тост за Кати, любовта на живота ми,
моята половинка и майка на обичните ми деца.
За Кати.
Една година по-късно...
Предаваме от "Таймс скуеър", където сме в очакване...
Заповядай, миличка. Добро момиче.
Побързайте, че ще закъснеете.
Готов съм от десет минути. - Красив си.
Благодаря. - Аз също съм готова.
Само ми дръпни ципа. Сигурна ли си, че ще останеш?
Напълно.
Партньорът ми е тук. Ела, миличка.
Обичам те. - Аз също.
Ще си взема чантата и камерата.
Мустаците са й големи. - Да.
Аделайн, добре ли си?
Да.
Чудесно.
В момента, когато сърцето на Аделайн беше докоснато от дефибрилатора,
теломерите в гените й отново станали свободни.
карайки я да възстанови нормалния си жизнен цикъл на стареене.
Уилям се оказа прав.
Кометата Дела С 1981 най-накрая се завърна.
Половин век по-късно, но красива и величествена, както предрече.
Превод и субтитри: Владислав Владев а.к.а. E-Tle™
<<< УНАКС ТИЙМ < 2015 > UNACS TEAM >>>
The Future Is Ours 2015 305/911/629/0/S2I