Pe 31 decembrie 2014, un taxi făcea o cursă prin San Francisco.
Din China Town spre Marine.
Maşina transporta un singur călător. O femeie.
Numele ei de naştere era Adaline Bowman.
Identitatea actuală era Jennifer Larson.
Acesta e primul şi ultimul capitol al poveştii ei.
Traducerea şi adaptarea: Kprice & Undergrow
Încearcă să nu faci gălăgie. Tata doarme încă. Face ture de noapte.
Intră.
Am terminat înlocuirea culorii şi amprentarea digitală aseară.
Am scos nişte modele de pe internet.
Şi am finisat imperfecţiunile.
Cam acesta e secretul meu. Semnele distinctive şi decolorarea.
Nimeni n-o să se îndoiască de detalii nici într-un milion de ani.
De ce 29 de ani?
În locul tău, scădeam nişte ani. Puteai...
Sigur nu remarca nimeni.
Eşti foarte amabil, Tony.
Ai făcut o treabă bună.
E o plăcere să fac afaceri cu tine.
- Dacă vreun prieten de-al tău are nevoie... - De ce faci asta?
Poftim?
Eşti un puşti deştept. Falsificările sunt o infracţiune.
250,000 de dolari amendă şi 6 ani de închisoare.
La naiba... Eşti poliţistă?
Nu, sunt cât se poate de departe de ce înseamnă aplicarea legii.
Nu-mi place să văd cum îşi iroseşte cineva potenţialul, Jeff.
Tony. Numele meu e Tony.
Autografele de pe mingile de baseball din dormitor sunt pentru Jeff.
Nu fi neglijent. Detaliile te dau de gol.
Scumpule, am venit!
Reese.
Bună!
Mergem acum.
O să-ţi placă noua fermă.
Aer curat, km întregi de pădure şi un pârâu de munte.
O să te simţi din nou căţeluş.
Ştiai că stră-stră-stră bunica ta s-a născut la doar câteva oraşe distanţă?
Şi a mea la fel. Dar nu în acelaşi timp, bineînţeles.
Trebuie să plec la serviciu.
- La evidenţa populaţiei, vă rog. - O să dureze. Traficul e blocat.
Bine, atunci vă rog să mergeţi de pe California spre Hyde.
Se construieşte pe Hyde.
Atunci rămâi pe asta, mergi spre Goff, din Goff pe Bush,
din Bush spre Polk, din Polk pe Grove... şi mă laşi pe colţ cu Market.
- Vrei să-mi iei locul de muncă? - Nu se ştie niciodată.
- Bună dimineaţa, Jenny. - Bună dimineaţa.
- Bună, Kenan.
Credeam că nu mai vii azi, dacă tot e ajunul Anului Nou.
Tot miercuri e. Iar distracţia oricum nu începe până diseară.
- Ai chef de ceva emoţionat acum? - Desigur. Ce este?
Destinul tău. Arhiva populaţiei e în sfârşit digitală.
Avem nevoie de puţin ajutor pentru a o pregăti de expediere.
Cu plăcere.
O plimbare pe Market Street, San Francisco, California - 1906
Adaline Marie Bowman s-a născut la ora 12 ziua, pe 1 ianuarie 1908.
La maternitatea din San Francisco.
Singurul copil al lui Fay şi Milton Bowman.
Pe 16 iunie 1929,
chiar când Adaline Bowman şi mama ei s-au oprit să admire expansiunea,
cu trei ani mai devreme de terminarea construcţiei podului Golden Gate...
Un tânăr inginer a dat dovadă de o galanterie neobişnuită.
După 87 de zile,
Adaline s-a măritat cu Clarence James Prescott.
La vechea catedrală Sfânta Maria din San Francisco.
Trei ani mai târziu, Adaline a născut o fetiţă.
I-au pus numele Flemming, după numele bunicii din partea tatălui.
Pe 17 februarie 1937,
opt muncitori şi doi ingineri şi-au pierdut viaţa
când o bucată de schelă a trecut prin plasa de siguranţă
în timpul construcţiei podului Golden Gate.
Printre cei decedaţi se afla şi soţul Adalinei.
La 10 luni după moartea soţului ei,
Adaline mergea spre nord, la casa de pe plajă a părinţilor ei.
Acolo o aştepta Flemming, acum în vârstă de 5 ani.
Când s-a întâmplat ceva complet neobişnuit.
Ceva aproape magic.
A început să ningă în comitatul Sonoma din California.
Afundarea în apa glacială,
a făcut ca trupul Adalinei să intre într-o stare de anoxie
care i-a blocat instant respiraţia.
Şi i-a încetinit bătăile inimii.
În două minute, temperatura corpului Adalinei a scăzut la 30 de grade.
Inima ei a încetat să mai bată.
La ora 8:55, un fulger i-a trăsnit maşina.
A fost o descărcare de jumătate de miliard de volţi de electricitate
şi a generat 16,000 de amperi de curent.
Efectul a fost triplu.
În primul rând, curentul a resuscitat inima Adalinei Bowman.
În al doilea rând, a fost scoasă din starea de anoxie.
Determinând-o să ia prima gură de aer după două minute.
În al treilea rând,
conform principiului lui Ben Leyman a compresiei de electroni
în dioxid de acid nucleic,
care va fi descoperit în anul 2035,
Adaline Bowman va fi de-acum înainte imună trecerii timpului.
Nu va mai îmbătrâni niciodată... nici măcar o zi.
Odată cu trecerea anilor, Adaline pretindea că fizicul ei neschimbat
se datora combinării unei diete sănătoase cu sport, ereditate şi noroc.
Adaline.
- Miriam. Bună! - Dumnezeule, nu te-ai schimbat deloc.
- Eşti amabilă că spui asta. - Flemming, ce mare ai crescut!
Asta îi spun şi eu mamei, dar nu mă crede.
- Îmi pare rău, trebuie să plecăm. - Dar... păreţi surori.
- Încetează, că mi se urcă la cap. - Cum e posibil?
- Am o nouă cremă de faţă de la Paris. - E făcută din mierea reginei albinelor.
Gata, draga mea. La revedere! Mă bucur că te-am văzut.
A trebuit să ia măsuri câteva săptămâni mai târziu
când, ducând o viaţă suburbană liniştită,
Adaline a fost oprită pentru o încălcare minoră a regulilor de circulaţie.
Dnă, aici scrie că v-aţi născut pe 1 ianuarie 1908.
- Aşa este. - Asta ar însemna că aveţi...
45 de ani.
- Da. - Dnă, păstrez eu asta.
Când veniţi să-l luaţi de la secţie, vă rog să aduceţi certificatul de naştere.
Cu plăcere, dle poliţist. E bine mâine dimineaţă?
Desigur.
La scurt timp după aceea, Adaline s-a mutat înapoi la San Francisco
şi a acceptat un post de funcţionar al Facultăţii de Medicină.
Acolo a profitat de fiecare ocazie pentru a cerceta starea în care se afla.
După un an de studiu intens,
Adaline Bowman a trebuit să accepte faptul
că nu existau explicaţii ştiinţifice pentru starea ei.
Faci parte din Partidul Comunist?
Sau ai fost vreodată membru al Partidului Comunist?
Adaline!
Îmi pare rău. M-aţi confundat.
Suntem de la FBI, dnă Bowman.
Am vrea să vă adresăm câteva întrebări, dacă nu vă deranjez.
De ce? N-am greşit cu nimic.
Sunt un cetăţean model. Cum îndrăzniţi să mă deranjaţi la locul de muncă?
N-avem încotro, dnă. Nu avem adresa dvs.
Pe aici, vă rog.
Nu aveţi de ce să vă faceţi griji, dnă Bowman.
O să vă facem câteva teste, atât.
Dacă te contactează cineva, spune-le că...
am plecat în vacanţă în Europa şi nu m-am mai întors.
Data viitoare când ne vom revedea, voi avea o identitate nouă.
Voi fi mereu mama ta, dar va trebui să mă prezinţi ca pe-o prietenă.
Ştiu, mamă.
Aşa a fost să fie.
Poftim.
Pentru a-şi asigura libertatea şi siguranţa proprie şi pe a fiicei ei,
Adaline a jurat să se mute mereu.
Îşi schimba numele, domiciliul şi înfăţişarea la fiecare 10 ani.
Şi n-a spus niciodată nimic despre soarta ei... nimănui.
Peste 7 săptămâni, când Jennifer Larson va dispărea definitiv,
iar Susan Flatcher îşi va stabili domiciliul la o fermă îndepărtată din Ashton, Oregon,
Adaline Bowman, exceptând un singur moment de slăbiciune,
va împlini 60 de ani de când îşi respectă jurământul.
- Bună, Regan. - Amanda, nu-mi tragi clapa, nu?
Asta m-ai întrebat şi anul trecut. De ce nu ai încredere în mine?
Nu-mi vine să cred că nu ai o ofertă mai bună.
Imposibil.
- Vin să te iau la opt? - Tocmai de asta te-am sunat.
Grand Hotel din Nob Hill trimite o maşină după mine.
Ia uită-te la tine...
- Ai mai fost acolo de revelion? - O singură dată.
- Cu mult timp în urmă. - Cred că e foarte somptuos.
Hai că încep să mă pregătesc. Ne vedem în curând.
Pa, Regan.
Ţi-e foame?
Nu?
Vrei să vii cu mine în seara asta, nu-i aşa?
Îmi pare rău, prietene. E noaptea fetelor.
- Dacă nu-ţi iei mâna de pe mine... - Am ambele mâini pe masă.
Adison!
Mulţumesc.
- Un An Nou fericit! - Bună, Amanda!
- Tu ai aplaudat, nu? - Cum ai ghicit?
- Ai bune maniere. - Doar noi două mai avem.
Ia un pahar.
- Spune-mi ce-am pierdut. - Nu prea multe. Doar o flecăreală veselă.
E ciudat, dar oricât de bătrân ai fi, de revelion încă pare totul posibil.
- Care e dorinţa ta? - Aceeaşi dintotdeauna.
Dragoste adevărată. Dar a ta?
Să trăiesc anul acesta de parcă ar fi ultimul.
Nu se ştie niciodată. S-ar putea. La vârsta noastră...
Aşa că da! Să trăim la maxim!
E un burlac în partea dreaptă. Vine spre noi.
Cum arată?
Păr şaten, ochi albaştri. 30 şi ceva de ani.
De ce când sunt cu tine ne fac avansuri numai puştanii?
Taci. E lângă noi.
- Bună seara, doamnelor. - Bun venit în clubul pensionarelor.
Ştiu, nu părem mai mari de 28 de ani. Eşti amabil.
- Cum te cheamă? - Dale Davenport.
- Dale e pictor. - Serios?
Da, dar e un artist muritor de foame.
Pentru că nu acceptă ajutorul bogatei sale familii.
Scuză-mă. Ne-am mai întâlnit?
Nu, nu, dar ceasul Cartier pe care îl porţi la mână e din primele ediţii.
Presupun că ţi l-a dăruit un bunic plin de bani.
Stră-stră bunicul meu. Dar de unde ştii că pictez?
Ai mâinile pătate de vopsea. Asta a fost simplu de ghicit.
Picasso, ia un loc. Îţi oferim ceva de băut.
- Sigur. - Un An Nou fericit!
- Mulţumesc.
Trebuie să încep numărătoarea inversă.
Şase, cinci, patru, trei, doi, unu...
La mulţi ani!
Alo.
Mulţumesc, scumpa mea.
Nu, nu, nu trebuie să cânţi. Te rog, am avut destule aniversări.
Unde eşti?
Nu te-ai dus nicăieri?
Nu te condamn.
Rămâne cum am stabilit pentru mâine? Minunat!
Bine, culcă-te. Te iubesc.
Noapte bună.
Indiferent cine ar fi, sper că are o scuză bună.
Scuză-mă. N-am vrut să te sperii.
Nu exista cumva o tradiţie?
Dacă eşti singură de revelion, trebuie să săruţi un necunoscut.
Fir-ar să fie. Ai mai auzit asta.
O singură dată. De la un tânăr care avea stilul lui Bill Cosby.
Un An Nou fericit!
- Sunt prea bătrână pentru asta. - Nu, nu pleca.
Te sun mâine şi îmi povesteşti tot. Te iubesc.
Pa, draga mea.
Aşa o să învăţ să nu mai bag mâna unde nu trebuie.
Ceva îi spune că n-o să înveţi.
Ştii ceva?
A fost o mişcare riscantă.
- Care? - Să nu te prezinţi înainte de plecare.
Îmi place riscul.
Eu sunt Ellis. Încântat de cunoştinţă.
- Ca insula? - Ca nimeni altcineva.
- Eu sunt Jenny. - Ca poemul?
Sam, ostenitul Sam, Întristat că ocazia a ratat,
Sam îmbătrânind s-a lăudat...
Jenny m-a sărutat.
- Cine a scris asta? - Unul dintre romantici cred.
Deci nu eşti sigur.
Ba sunt, dar nu vreau să fac pe a-toate-ştiutorul.
Păcat. Îmi plac a-toate-ştiutorii.
Şi... unde pleci?
Undeva unde mâncarea e mai bună. La mine în apartament.
Dar tu?
Înapoi la petrecere.
Voiam să străbat 27 de etaje alături de tine.
- Asta a fost o mişcare riscantă. - Care?
Să-ţi laşi partenera sus. Sper că a meritat deranjul.
- Despre ce vorbeşti? - Despre frumoasa îmbrăcată în albastru.
Numele ei se termină cumva în "escu"?
Nu. O cheamă Agnes Bags.
Unchiul ei e bucătarul şef. O să-i spun că ţi-a plăcut mâncarea lui.
Şi nu e partenera mea.
- Un taxi, dnă? - Da, te rog. Mulţumesc.
Noapte bună.
- Aştept cu tine. - Ca să afli unde locuiesc?
O să-mi fie mai uşor să-ţi trimit flori.
Bine. Mulţumesc. Dar mă descurc.
La revedere, Ellis. Mă bucur că te-am cunoscut.
Mulţumesc.
Stai!
Iar pui mâna unde nu trebuie.
Cum luăm legătura?
Un An Nou fericit, Ellis!
Mulţumesc, dle.
- Am întârziat? - Nu mai mult ca de obicei.
La mulţi ani, mama.
Mulţumesc, scumpo.
Ce mult mă bucur că te văd!
Ştii că nu e nevoie să-mi mai oferi felicitări.
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
- Când te muţi înapoi? - A treia săptămână din februarie.
- Eşti punctuală. - Desigur.
Văd că ai uitat deja mica noastră discuţie despre sodiu.
Nu, numai că am ales să o ignor.
De fapt...
Mă gândesc să mă mut şi eu.
- Dar îţi place unde locuieşti. - Îmi place, dar sunt prea multe trepte.
Săptămâna trecută, Kay Alfonso a căzut şi şi-a fracturat şoldul.
Doctorul a spus că s-ar putea să nu mai plece din spital.
Iar a doua zi, m-a sunat Molly Andrews.
Mi-a spus de o comunitate minunată pentru pensionari din Arizona.
S-a mutat acolo primăvara trecută. A spus că n-a fost niciodată mai fericită.
Ce s-a întâmplat?
Eu m-am mutat doar prin Oregon, ca să pot fi aproape de tine.
Să poţi veni în vizite prelungite şi să te muţi cu mine până la urmă.
N-am mai locuit împreună de când eram la liceu.
N-o să întinereşti.
Dacă te muţi în Arizona şi păţeşti ceva? Dacă ţi se face rău?
Nu pot decât să sper c-o să vii să ai grijă de mine.
- Şi dacă ajung prea târziu? - Nu. Nu.
Nu discutăm despre asta. Nu de ziua ta.
E zi de sărbătoare.
- Aproape că am căzut de pe scaun. - Despre ce vorbiţi?
Am veşti importante.
Dl Jones donează primele ediţii ale unor clasici în valoare de 50,000 $.
- Acestei biblioteci. - Ştii ce cărţi sunt?
Vom afla în curând.
Au sunat de la el de la birou să ne anunţe că vine să le aducă personal.
- Bună. - Vai, nu...
- Eu sunt Ellis. - Bine.
- Bun venit, dle Jones. - Mulţumesc.
Din partea Societăţii pentru Patrimoniu din San Francisco.
Vă suntem profund recunoscători pentru generosul dvs dar.
Le-am lăsat la firma de curierat, dar sigur trebuie să ajungă.
Dacă nu vă deranjează, am dori o fotografie cu dvs, făcând donaţia.
Da. Da, desigur.
Mă scuzaţi o clipă?
Bună. Eu sunt.
- A-toate-ştiutorul. - Ce faci aici?
Ţi-am adus şi ţie ceva.
Nişte flori.
Daisy Miller, de Henry James.
Vin de păpădie, de Ray Bradbury.
Oleandrul alb, de Janet Fitch.
Foarte isteţ.
De unde ai ştiut că lucrez aici?
Am întrebat personalul. Te-am văzut ieşind de la o şedinţă.
Puteai să-mi spui şi asta în lift.
Dacă ne-am fi întâlnit într-o clădire mai înaltă,
aş fi avut timp să deschid subiectul.
Nu ştiu tu, dar eu...
sunt pregătit pentru o donaţie.
Minunat. Sunt aici.
În niciun caz. Vreau să accepţi tu cărţile în numele bibliotecii.
- Nu, nu pot face asta. - Ba sigur că poţi.
- Nu, nu vreau să fiu fotografiată. - Stai liniştită. Eşti ravisantă.
Nu e vorba de vanitate. Dar nu-mi place să fiu fotografiată.
Cum vrei tu, dar dacă nu le accepţi tu, nu le mai donez.
- Doar n-o să faci asta. - Ba da.
Ba chiar o să dau şi foc unei cărţi.
Mie nu îmi place să fiu fotografiată, Ellis.
Bine, fie. Uite care-i alternativa.
Mă laşi să te invit undeva mâine.
În niciun caz. Este imposibil.
Bine, atunci împachetez cărţile. Nu-i nimic.
Unde?
Undeva unde n-ai mai fost niciodată.
Dacă e în acest oraş, e puţin probabil.
Pune-mă la încercare.
Poţi să-ţi laşi cizmele la intrare după ce termini.
- Te aştept afară. - Aşa fac.
Mulţumesc, Tom.
Bine, mă dau bătută.
În primul an al goanei după aur,
au venit vreo 16,000 de persoane la San Francisco cu barca.
Mulţi dintre ei au mers spre coline şi şi-au lăsat bărcile în urmă.
Sute de bărci au fost lăsate la ţărm.
Centrul oraşului San Francisco a fost clădit chiar deasupra lui.
Nu ştiam asta.
Cei de la serviciul public au găsit asta când săpau reţeaua de canalizare.
- Dumnezeule. - E ceva, nu?
- Chiar e o... - Da, e o barcă.
Este incredibil.
Noi am oprit imediat săpăturile, pentru ca dovezile să fie la dispoziţia publicului.
Care noi?
Societatea Patrimoniului Istoric din San Francisco.
Lasă-mă să ghicesc. Faci parte din consiliu.
Da, primesc pe oricine în consiliu în ziua de azi.
Cum ai făcut atâta avere? Ai moştenit-o?
Noroc.
Eram as la matematică în facultate,
iar în timpul liber am pus la punct un algoritm de analiză a datelor climatice.
Dar colegul meu de cameră a intuit că poate fi folosit şi pentru previziuni economice,
aşa că am înfiinţat o companie la noi în cămin,
am vândut-o după doi ani,
iar cu jumătatea lui, el s-a retras în insulele Fiji,
iar eu, din jumătatea mea mă ocup de asta.
Deci te ocupi cu finanţări.
Aşa-i, dar dacă chiar vrei să-ţi laşi amprenta pe lumea asta...
E mult mai dificil decât pare.
Dar tu, Jenny?
Eu... am un căţel.
Bine.
- Ar trebui să plec de-acum. - Dar trebuie să mâncăm împreună.
E târziu deja, Ellis. N-am decât o oră liberă.
Bine.
Dă-mi voie măcar să te conduc înapoi.
Îţi mulţumesc pentru tot.
Ar trebui să ştii că mă mut.
Bine. Am o idee.
Îţi spun o poantă, iar dacă râzi, mai ieşi o dată cu mine înainte să te muţi.
Dacă nu râzi, o să ştiu că suntem incompatibili.
- Şi voi fi bucuros să renunţ. - Trebuie să fie o poantă dată naibii.
E cea mai amuzantă din istorie.
Dar e subtilă şi sofisticată, deci e posibil să n-o înţelegi.
- Da, probabil că nu. - Îţi place baseball-ul?
- Da, îmi place. - Bun!
Deci.
Într-o zi, în parcul Fenley, Ted Williams...
- Ştii cine era? - Hai, zău aşa. "The Thumper".
Cel mai bun jucător de baseball, cu 344 de meciuri câştigate, nu?
Ce? Da, acel Ted Williams.
În fine, se plimba prin Fenley şi apare un cal care îi spune:
- Vreau să joc în echipa Sox. - Un cal adevărat?
Un cal adevărat! Şi Ted îi zice: bine.
- Ce pot să faci? - Să lovesc ca tine, dar mult mai bine.
Şi ridică o bâtă cu dinţii, iar Ted îl priveşte neîncrezător,
dar îi aruncă nişte mingi şi cu destulă precizie...
Direct în plasă. Iar Ted e uimit.
Şi-l întreabă ce mai ştie să facă, iar calul zice că poate juca pe jos.
Aşa că Ted îi aruncă nişte mingi la firul ierbii şi cu destul precizie...
E un aspirator.
Da. Iar Ted e uluit. Îl întreabă dacă poate prinde mingi.
Iar calul se uită la el şi zice: să prind?
Cine a mai auzit ca un cal să prindă mingi?
Aşa.
- Da! Doamnelor şi domnilor... - Nu, nu, taci...
Domniţa a fost cucerită!
E cel mai prost banc pe care l-am auzit în viaţa mea.
- Mulţumesc. - Nu era un compliment.
Cina? Joi la mine acasă? Numărul 303, strada 18.
La ora opt.
Bine.
Bună dimineaţa, dră Larson. Mă bucur să vă revăd.
- Bună dimineaţa. - Cu ce vă putem ajuta azi?
- Aş mai vrea un cont de nevoi personale. - Pot să întreb de ce?
- Voi călători o vreme. - Veţi călători?
Bine. Pun oamenii la treabă şi mă întorc imediat.
Toate aceste companii sunt evaluate foarte scump de noi.
Ce-i asta? Compania Fotografică Halloyd.
Sunt de 50 de ani pe piaţă. Produc hârtie şi echipament fotografic.
Lucrează la un concept intitulat fotografie electronică. Ar putea revoluţiona branşa.
Dar nu vor avea profit imediat. S-ar putea să dureze câţiva ani.
- Nu contează. - N-aş vrea să-ţi blochezi banii.
Sunt răbdătoare.
Ia te uită, şi-au schimbat numele. Acum se numesc...
Ce naiba? Începe cu un X.
E limba greacă. Se pronunţă xerox.
Xerox.
Putem începe cu un specimen de semnătură.
- Cum se numeşte consemnatarul? - Susan Flasher.
- Susan F-L... - Asher.
Ţi-am pregătit nişte somon.
N-o să mai mănânci porcării. Nu se cade pentru un câine de la fermă.
Vreau să mănânci tot.
Ai înţeles?
Aşa.
Da.
E cineva?
Ellis!
Întrerup?
- Mă temeam că te-ai răzgândit. - Nu, dar abia am reuşit să găsesc un taxi.
- Bună. - Bună.
Pot să-ţi iau haina?
Bine.
Apartamentul tău este...
- Neterminat? - Da.
Am remarcat asta. E un fel de opţiune artistică.
Nu...
Trebuie să văruiesc, să tencuiesc şi să conectez cablurile,
dar mă ocup singur de asta, aşa că...
O să mai dureze o vreme.
Cred că ţi se arde mâncarea.
Fă-te comodă.
Ia loc. Relaxează-te.
Bine.
Ce anume găteşti?
E o delicatesă. Nu e pentru oricine.
Sper să-ţi placă.
- Eşti pregătită? - Vrei să bat tobele?
Şi iată!
Am avut de ales între asta şi prepeliţă umplută.
Te rog, spune-mi că nu eşti dezamăgită.
- Sincer, sunt copleşită. - Da!
- Serveşte. - Bine.
Deci?
E perfect! Dar muzica e deranjantă.
- Nu-ţi place jazz-ul? - Ba da, dar ăsta nu e jazz.
Mama mea a crescut la Maine. E o adevărată cunoscătoare.
Dulce, dar tare.
Tatăl meu, pe de altă parte...
E cu capul în nori.
La propriu. E astronom.
Abia s-a pensionat de la Standford.
E renumit pentru descoperirea unei comete neobişnuite.
Neobişnuită? În ce sens?
Are o traiectorie perfectă din punct de vedere matematic.
Conform calculelor lui, trebuia să treacă pe lângă Pământ în iarna anului 1991.
- Şi-a trecut? - Nu.
N-a trecut.
Dar asta nu ne-a împiedicat s-o căutăm în fiecare an.
Era un fel de ritual pe care îl aveam când eram mic.
Tata încă o mai caută.
Dacă-mi mai dai un pahar de vin, s-ar putea s-o văd şi eu.
Nu. Nu, mulţumesc. Te rog.
Haide... Ştii cum se spune în Italia?
Anii, iubirile şi paharele de vin nu se numără niciodată.
Ani, iubiţi, vin, pahare.
Anii, iubirile şi paharele de vin nu se numără niciodată.
N-ai nici cea mai vagă idee...
Îmi place panorama ta.
Mulţumesc.
Îmi place felul în care citeşti.
Ce?
Prima dată când te-am văzut ieşind din sala de şedinţe, citeai.
Aveai părul dat pe spate şi purtai o rochie albastră.
Era o carte pentru nevăzători.
- M-am oprit să te privesc. - Cât timp ai privit?
Suficient cât să-mi dau seama că nu eşti nevăzătoare.
Mi-am dorit să te cunosc.
Nu ştiam când sau unde, dar ştiam că te voi cunoaşte.
Cred că...
Cred că-mi amintesc acea zi.
Da, era o carte în norvegiană.
Şi din cauza accentelor şi apostrofelor era aproape imposibil de înţeles.
- Glumeşti! - Da.
- Glumeai? - Bineînţeles că glumeam.
Era Braille pentru începători.
Rimă albă sau cam aşa ceva.
Poţi să-mi spui orice. Eu te cred.
Nu ştiu nimic despre tine.
E mai bine aşa.
Ba nu e.
Spune-mi ceva ce-aş putea păstra pentru totdeauna şi n-aş putea uita niciodată.
Trăieşte clipa.
Bună.
Bună dimineaţa.
Gata, ia mâna. Cineva trebuie să mai şi muncească.
Bine, am înţeles. Mă ţii prizonieră.
Te mai întorci vreodată?
Sigur nu vorbeşte nimeni engleza acolo sau măcar spaniola?
Nu, nu, îl vrem pe tot.
Vrem să cumpărăm...
- Trebuie să plec. - Aşteaptă puţin.
O clipă, vă rog.
Aşteaptă o clipă, da? Încerc să vorbesc în portugheză.
Nu pot.
Ce vrei să-i spui?
E cineva care vrea să cumpere 5,000 de acri.
Nu erai nici măcar pe-aproape.
- Dă-mi-l mie. - Mulţumesc.
Am vrea să cumpărăm 5,000 de acri. Sunteţi de acord?
Minunat. Cecul se află la ei.
Mulţumim frumos, dle.
- Am întârziat la serviciu. - Stai puţin. Asta-i tot?
Trăieşte clipa.
1,50 $, dnă.
Doamnă.
M-am răzgândit. Mergi mai departe, te rog.
S-a făcut.
Reese!
Reese.
Dragule...
Te simţi bine?
Eşti bine, scumpule?
Nivelul ureei din urină e prea mare. Înseamnă că îi cedează rinichii.
Sunt prea multe toxine, iar trupul lui nu mai rezistă.
Are dureri?
Nu mă pot pronunţa.
Dacă erai în locul meu, ce făceai?
M-aş fi gândit...
La viaţa minunată pe care a avut-o.
Şi la cât de norocos a fost că v-aţi găsit reciproc.
Mă laşi o clipă singură cu el, te rog?
Desigur.
Bună, Jenny. Sunt Ellis.
Te-am sunat de câteva ori. Sper că ai primit mesajele mele.
Sună-mă tu.
Jenny!
Ce cauţi aici?
- Am încercat să te sun, dar... - De unde ai adresa mea?
De la bibliotecă.
Hai, nu te supăra. Nu ştiam ce altceva să fac.
Câinele pe care îl aveam...
- A trebuit să îl eutanasiez. - Nu...
- Îmi pare rău să aud asta. - Trebuia să aştepţi să te caut eu.
- Jenny, îmi pare rău. - Am un motiv pentru care nu dau adresa.
- Îmi pare rău. Sincer. - N-o să meargă. Mă mut.
Vorbeşti serios?
Bună. Sunt pentru tine.
Barbara Irland, înainte de a se muta în Florida,
a renunţat la toate cărţile de la tine.
Înţeleg de ce a renunţat la această carte, dar...
Văd că nu sunt singura care devine nostalgică.
Ai avut o viaţă minunată.
Da, asta îmi place să cred.
Mi-aş fi dorit să poţi face parte şi tu mai mult din viaţa mea.
Şi eu la fel.
Îţi aminteşti asta?
1954, abia intrasem la liceu.
E ultima fotografie pe care o am cu tine.
Dacă ai văzut una, le-ai văzut pe toate.
Aşa este.
Ce este?
Ce s-a întâmplat?
M-am săturat să fug.
Şi să mint oamenii buni.
Atunci opreşte-te.
Nu te mai urmăreşte nimeni.
Toţi cei care au avut suspiciuni sunt morţi de mult.
Nu trebuie să fii singură pentru totdeauna.
Nu ţi-e dor să ai pe cineva drag alături?
A trecut foarte mult timp.
Nu-i acelaşi lucru când nu există un viitor.
Ce vorbeşti? Dacă nici tu nu mai ai viitor...
Mă refer la un viitor comun, în care să îmbătrânim împreună.
Fără asta, dragostea înseamnă...
Doar o inimă frântă.
E la fel pentru toată lumea.
De câte ori mi-a fost frântă inima?
De prea multe ori.
Dacă aveam înfăţişarea şi energia ta, m-aş îndrăgosti a doua zi.
Asta aş face.
Am cunoscut pe cineva.
- Poftim? - În noaptea de revelion.
- A urcat la mine în lift. - Şi de ce nu mi-ai spus?
Pentru că ştiam că o să mă priveşti aşa.
Nu te bucura prea tare.
I-am spus să mă lase în pace.
M-am purtat oribil. Am fost rea.
Spune-i că-ţi pare rău. Spune-i că ai greşit.
Nu pot. Plec.
Te muţi în Oregon, nu la capătul lumii.
Haide... Dacă n-o faci pentru tine, fă-o de dragul meu.
Te rog...
- Bună. - Cu ce vă pot ajuta?
Am venit la Ellis Jones. Nu ştia că vin.
Să vedem cum putem rezolva asta.
Ce să-i spun?
Că-mi pare extrem de rău.
Dle Jones, aveţi un musafir. Pun pariu că aveţi un nume.
- Jennifer Larson. - Bine.
Vă rog să-i spuneţi că înţeleg dacă nu vrea să mă mai vadă.
Am venit să-i spun că-mi pare rău.
Şi că viaţa mea a fost... de necrezut.
A fost mai lungă decât şi-ar putea imagina.
Am fost emotivă alaltăieri şi...
Acum îmi dau seama c-a fost incredibil de bun cu mine.
Şi am fost prea proastă să accept asta.
Acum sunt mai înţeleaptă şi...
Voiam să-i spun cu toată sinceritatea cât de rău îmi pare.
- Bine. - Dacă ar coborî, poate...
M-aş putea revanşa invitându-l în oraş în seara asta.
Vă rog.
E Jennifer Larson. A spus că înţelege dacă...
Deci aţi auzit.
Bine atunci.
Vrea să ştie unde îl invitaţi.
Într-un loc unde nu a mai fost.
- Bună! - Bună, Jenny!
Chiar crezi că văd primul atelier auto din viaţa mea?
Ei, taci.
E mai mult aici decât pare la prima vedere.
Ăsta era odată cel mai frecventat cinema din oraş.
Teatru de cinema?
Da.
În anii '30 o femeie pe nume Mary Elisabeth Woods
a citit despre un magnat din domeniul chimiei
care a creat un cinematograf în aer liber.
Şi a venit în New Jersey.
Aşa că a vrut să aibă şi ea unul aici, în San Francisco.
Toată lumea a crezut că e nebună, ceea ce şi era.
Se culca cu oricine care nu era soţul ei
şi avea nişte aere de parcă era mai presus de ceilalţi, dar de fapt...
Oricum.
Din cauza ordonanţelor locale, nu a putut avea un cinema în aer liber,
aşa că ea a adus toate maşinile aici, şi ăla de acolo e ecranul.
A fost impresionant.
Îmi imaginez.
- Eşti pregătit pentru cea mai bună parte? - Sigur.
Bine. Uită-te în sus.
A instalat filamente fosforescente.
Au avut răbdare să creeze constelaţiile.
Nu e frumos?
Da.
Ce faci?
Haide.
Noroc.
Marele paradox al tuturor acestor lucruri este că
pe măsură ce se îmbunătăţesc instrumentele noastre
cu atât mai departe putem vedea.
Dar acum ne uităm din viitor, spre trecut.
La evenimente a căror lumină nici nu a ajuns până la noi.
Nu cred că o să înţeleg vreodată,
de ce atâtor de puţini oameni, le pasă de istorie.
Şi viitorul are farmecul lui.
Am putea să discutăm despre al nostru.
Ellis...
Nu despre viitorul îndepărtat.
Vorbesc despre weekendul ăsta.
La ce te-ai gândit?
Părinţii mei dau o petrecere pentru aniversarea a 40 de ani de căsnicie.
Stau la câteva ore de aici.
Vino cu mine.
Bine.
Pot să conduc eu?
O, Doamne!
Rareori vezi un Saab, în Daytona 500.
Există un motiv pentru asta.
Poate ai vrea să iei în considerare o apăsare ocazională
pe acea pedală pătrată, de lângă piciorul tău.
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Dumnezeule!
Îmi pare rău!
Ce e în neregulă cu tine?
Fă-mi un favor. Opreşte şi ia-o şi pe ea.
Aş prefera să nu fiu înjunghiată.
E sora mea.
Scuze.
- Ce faci pisoiule? - Ai nevoie de o plimbare cu maşina?
Tu ce crezi?
- Ce mai faci? - Bine. Bună!
Pleacă de aici!
- Încă mai conduci Saab-ul? - Da şi eu mă bucur să te văd.
- Bună! - Bună!
Kikki, ea e Jenny.
- Jenny, ea e sora mea. - Îmi pare bine de cunoştinţă!
Şi mie.
Trebuia să-mi spui că iei autobuzul.
Te-am fi luat din staţie.
Nu mai folosesc telefonul mobil de două luni.
Din vreun motiv anume?
Ca să protestez împotriva implicării firmelor de telecomunicaţie
în dezvoltarea armelor de ultimă generaţie.
Kikki a absolvit Universitatea Berkley.
Deci ea este cea nouă?
Ai făcut-o cu el deja?
Da, acum zece minute, chiar în locul pe care stai.
Şi care e treaba cu fata asta, ea... lucrează acolo?
Ţi-am spus tot ce mi-a spus Ellis.
O fată frumoasă...
care munceşte într-o bibliotecă publică.
Poate că îi plac cărţile. Şi liniştea.
Sau poate l-a căutat pe Google şi a aflat despre donaţia lui generoasă,
s-a strecurat pe acolo, ca să poată pune gheara pe el.
Pun pariu că aşa e.
Nu ar trebui să sosească până acum.
Curăţă, tu, masa.
Au sosit.
Da, da.
Cum arăt?
Foarte drăguţă.
- Iată-vă, în sfârşit! - Bună, mamă!
Dragule.
- Arăţi grozav! - Am luat-o cu noroc de pe drum.
Iubito!
- Ea este Jenny! - Bună seara!
- Sunt atât de încântată că te cunosc! - Şi eu.
- Cred că eşti obosită după călătorie. - O, nu, a fost scurtă.
Am ajuns în vreo 18 minute.
Nu sunt amuzată. Ştie că nu-mi place când conduce cu viteză.
Nu am fost eu, ci Jenny. Îţi jur, ea crede că are nouă vieţi.
- Să-ţi iau haina. - Mulţumesc.
Unde aţi fost? Ce, aţi uitat unde stăm?
Nu.
El e tatăl meu, William.
- Tată, ea este... - Adaline.
Jenny, de fapt.
Tată, eşti bine?
Îmi pare rău, doar că...
Semeni exact cu o veche prietenă de-a mea...
Adaline Bowman.
Ea e mama mea.
- Glumeşti. Serios? - Da.
- Dumnezeule! - Aţi cunoscut-o?
Da.
Da, adică...
Am fost foarte apropiaţi, am... am... am cunoscut-o în Londra.
Da. A trăit acolo în anii 60.
Chiar înainte să... se mute la Paris şi să-l cunoască pe tatăl meu.
- Incredibil. Care sunt şansele? - Ce lume mică.
Asemănarea este absolut uimitoare. Cred că ţi se spune asta tot timpul.
De când îmi amintesc.
- Am fost foarte apropiaţi... - Ai spus asta deja, dragule.
Nu-mi vine să cred că nu ai menţionat-o până acum.
Da, probabil că...
Nu, nu. Îmi amintesc prietena ta apropiată.
Ce mai... ce mai face?
A decedat.
Acum şase ani.
Nu. Serios?
Îmi pare foarte rău.
- A fost o femeie extraordinară. - E o trăsătură de familie.
Haideţi. Vreţi să mâncaţi ceva?
Da, da. Am făcut cheesecake.
Suntem cam obosiţi, de fapt...
Cred că o să ne ducem sus, dacă sunteţi de acord.
- Şi eu. - Da?
Bine, o să te duc în dormitorul din spate.
Ce bine, stai în spate.
Mi-a părut bine de cunoştinţă.
Tată.
Bună, puiule.
Domnişoară!
Dacă o să continuaţi să faceţi asta, o să inundaţi motorul.
Mulţumesc pentru sfatul folositor.
Măcar o să aveţi un bronz grozav.
Îmi pare rău...
Am făcut tot ce am putut ca s-o pornesc, doar că...
Nu vrea să meargă.
Are nevoie doar de o pornire prin împingere...
Luaţi piciorul de pe frână, o să vă împing eu.
Apoi ridicaţi ambreiajul şi o să plecaţi.
Bine.
Mulţumesc.
- Eşti gata? - Sunt gata. Dvs sunteţi?
Acum luaţi piciorul de pe ambreiaj.
Mulţumesc.
Cu plăcere.
Aveau să petreacă următoarele cinci săptămâni împreună.
Şi Adaline a făcut ceva ce îşi promisese că nu va face niciodată.
Încă nu mi-ai spus cum te cheamă.
Adaline Bowman.
Dar prietenii mei îmi spun Della.
- E un nume minunat. - Mulţumesc.
Trei săptămâni mai târziu, şi-a încheiat semestrul.
William a zburat spre casă, în Statele Unite.
Adaline a venit cu el.
- Cum ai dormit? - Bine.
Bun.
Îmi pare rău în legătură cu noaptea trecută, nu am vrut să te stânjenesc, doar că...
- Cred că o iau razna. - Nu-i nimic.
Când te-ai trezit?
Nu prea târziu. Am mai citit o vreme.
Bună, puiule.
- Unde este Jenny? - O să coboare imediat.
A stat trează toată noaptea, s-a foit prin pat.
Nu ne-ai spus cum v-aţi cunoscut.
Ne-am cunoscut într-un lift, în ajunul anului nou.
- Vrei cafea? - Nu, mulţumesc.
Dar, o mai văzusem o dată înainte.
Era la bibliotecă. Citea o carte în braille.
Mi-am dat seama că nu este originală.
Poftim, iubito. Aşa a fost şi mama ei.
Dar tu cum ai cunoscut-o pe mama ei?
Eram în afara Londrei.
I se stricase maşina şi am ajutat-o să o repare.
- Deci era englezoaică. - O, nu, studia franceza acolo.
- Vorbea patru limbi? - Cred că da.
- Şi Jenny se pricepe la limbi străine. - Serios?
Şi tu câţi ani aveai când ai cunoscut-o.
Aveam cam... Să vedem, eram în al doilea an la medicină, deci aveam cam...
26.
Mă gândeam să renunţ la medicină, eram plictisit.
Dar mi-era... mi-era teamă că voi fi prea bătrân s-o iau de la început.
I-am spus...
I-am spus lui Adaline despre asta şi a râs în faţa mea.
Mi-a spus: "Fă totul ca să reuşeşti!"
"Nu fii prostuţ. Viaţa e prea scurtă."
Dacă nu era ea, probabil că nu aş fi găsit puterea fizică din mine, ca să continui.
Era doar cu câţiva ani mai mare decât mine, dar era atât de înţeleaptă
Atât de... sofisticată.
Ea...
- Ce e? Dragă? - Destul, William.
Ce? Ce se petrece?
Ţi se pare amuzant?
Cum adică? Ce am făcut?
Aţi fost foarte apropiaţi.
Foarte apropiaţi. Ai spus asta de două ori până acum.
Şi ar trebui să-ţi vezi faţa când vorbeşti despre ea.
O s-o faci pe nostalgicul tot weekendul?
Ascultă. Doar că... Seamănă atât de mult cu mama sa,
şi îmi amintesc lucruri de care nici nu ştiam că le-am ţinut minte.
Urăsc să mă simt ca o a doua alegere.
- Cum adică...? - În special în weekendul ăsta.
- A doua alegere? - Da.
Patruzeci de ani, iubito. Haide.
A doua alegere? Nu cred.
- Dragă, faci din ţânţar armăsar. - Oare?
Eşti geloasă?
Da. De fapt...
Ascultă. A fost o aventură fără consecinţe.
A părut că a fost mai mult de atât.
Te iubesc.
Şi eu te iubesc.
Vin.
Nu este cel mai romantic weekend.
Mulţumesc că faci faţă acestei situaţii.
Sigur.
Îţi promit că o să mă revanşez.
Îmi pare rău de comportamentul tatei. Este stânjenitor.
Este încântător.
Mama ta trebuie să fi fost o persoană deosebită.
Da, a fost.
Kikki!
Oameni buni, tata are la activ 47 de victorii consecutive.
Cu toţi banii daţi pe educaţia ta, speram la o concurenţă mai puternică.
- L-ai mai jucat până acum? - Nu, niciodată.
- Kikki, haide! - Chiar trebuie să vin?
Da!
- Ideea e să aduni cât mai mulţi cartofiori. - E plăcintă.
Sunt caşcavaluri.
Sunt cartofiori. Dacă vei colecta suficienţi încât să-ţi completezi cercul, câştigi.
Majoritatea întrebărilor sunt despre cele mai stupide chestii.
- De aici vine cuvântul "trivia". - Da, uite un exemplu.
"Pe 22 iunie 1938, acest boxer american
şi-a păstrat titlul de campion mondial al categoriei grea,
când l-a bătut pe Max Schmelling în prima rundă."
- Chiar e o întrebare grea. - Ştiu.
Ce părere ai?
Sonny Liston.
Joe Lewis.
- Bună încercare, totuşi. - Da...
Femeile şi boxul.
E drăguţ. Bine.
- Scuză-mă... - Ce ai spus?
Bine atunci, doamnelor.
Suntem în aceeaşi echipă. Aruncaţi cu zarul.
Începem! Bine.
Femeile sunt cu roz?
"Femeile sunt cu roz?"
Cine a fost primul preşedinte american care s-a născut într-un spital.
Jimmy Carter.
- Ai fost rapidă. - Norocul începătorului.
Nu cred, mai încearcă o dată.
La ce eveniment şi-a făcut debutul "hoola hoop"?
În 1956, la Expoziţia Mondială din New York.
1956, Expoziţia Mondială din New York.
Dumnezeule.
Bravo!
- Caşcaval. - Fie.
Cartof.
În regulă. Haide. S-o facem.
- Ce? - Îţi miroase ceva?
Cum ar fi seria ta câştigătoare, care se năruie?
Obişnuiam să avem o glumă în familie. Ce s-ar întâmpla mai întâi: tata pierde
la jocul ăsta sau Della ar apărea în sfârşit.
Della?
Da, îţi aminteşti de cometa despre care îţi povesteam,
cea pe care a descoperit-o tata. A numit-o Della C1981.
După strămătuşa mea, Adelle.
- Haideţi, să continuăm. - Da, haideţi.
Gata! Jenny.
Pentru victorie.
Ce ţară i-a oferit preşedinţia lui Einstein, în 1952.
Israel.
Nu-i nimic. Tot te iubim.
Cum e tată?
Eşti trist?
Sunt bine.
Este... Uită-te la pagina 2, secţiunea 3, paragraful H.
Scuză-mă.
- Mă duc să mă plimb puţin. - Sigur.
Da... Uită-te la pagina 10.
Câte stele crezi că sunt în galaxia noastră?
Nu ştiu, 500 de milioane.
Câteva sute de miliarde.
Platon a crezut că fiecare suflet
are o stea pereche la care se întoarce după ce moare.
- Dacă ai trăit o viaţă morală. - Şi crezi asta?
Nu... nu... eu... eu sunt om de ştiinţă, Platon a fost filosof.
Poet...
De ce ai denumit cometa, după numele mamei mele?
După calculele mele, sau dacă se dovedesc a fi greşite,
ar fi fost cea mai mare apropiere de Pământ a oricărei comete, din ultimii 200 de ani.
Cu alte cuvinte...
Ar fi fost ca mama ta.
O lovitură aproape de ţintă.
Ce înseamnă asta?
Urma s-o cer în căsătorie.
Aveam un inel de logodnă în buzunar.
Nu a mai venit la întâlnire.
O lovitură aproape de ţintă.
Noapte bună.
William...
Şi ea te-a iubit.
Tocmai ne-am cunoscut, nu? Ştiu asta.
Şi probabil că ar trebui să tac din gură în momentul ăsta.
O să tac din gură.
Haide. Ce e?
Ce este?
Trebuie să-ţi spun adevărul, eu...
Nu pot să-mi imaginez viaţa fără tine.
Ştiu că e probabil ultimul lucru pe care vrei să-l auzi acum, dar...
Dar mă îndrăgostesc de tine, Jenny. Nu mă pot abţine.
Nu ştiu ce să spun.
Te rog, nu trebuie să spui nimic. Voiam doar să ştii ce simt.
- Bună dimineaţa! - Jenny!
Ştiţi unde s-au dus cu toţii?
Da, Kathy şi Kikki s-au dus până la piaţă, iar Ellis a trebuit să facă un comision.
Bine.
Stai puţin, ai un gândac în păr.
- Nu-i nimic. - Ce este.
Este o gărgăriţă.
Se spune că îţi aduc noroc.
Aţi luat-o?
Am luat-o.
Mulţumesc...
Vă rog să-i spuneţi lui Ellis că m-am dus să mă plimb.
- Della, eşti bine? - O, Doamne.
Anul 1966- Diapozitive şi notiţe. Prezentare către comitet.
- O să te usture puţin. - Bine, bine, fă-o repede.
- Nu-ţi face griji, o să te cos eu. - Bine.
Nu vă supăraţi. Bună ziua.
- Vreţi să ne faceţi o fotografie? - Sigur.
Nu, nu, e în ordine. Nu vreau... nu vreau.
- O să arate grozav. - Nu-mi plac fotografiile.
- Cum adică? - Irosim filmul.
3... 2... 1...
Ştiu.
Ştiu cine eşti, Adaline.
Ce?
Cicatricea.
Este aceeaşi cicatrice pe care am cusut-o cu mâna mea.
Te rog...
Adevărul.
William...
Credeam că îmi pierd minţile.
Cum?
Cum e posibil aşa ceva?
Nu... Nu ştiu.
Am... am fost normală.
Şi apoi, într-o zi, m-am oprit pur şi simplu.
Am vrut să-ţi spun, cu atâta ardoare.
Dar nu am putut.
- Ştii ce mi-ar fi făcut. Aş fi fost o... - Curiozitate.
- Un specimen. - Da.
De asta ai plecat?
De asta ai... dispărut?
Nu-ţi poţi imagina cât de mult m-a du...
Cred că... cred că pot.
Şi nu ai spus nimănui?
Nu.
Dacă aş fi făcut-o, i-aş fi spus lui Ellis.
N-o face.
Nu mai fugi. Să nu mai dispari din nou, te rog. Pentru Ellis.
- Adaline... - Te rog.
În toţi aceşti ani...
ai trăit ca şi când nu ai fi avut o viaţă, niciodată.
Te rog, pentru tine, pentru Ellis.
Rămâi Adaline.
Nu ştiu cum.
Nu fugi, Adaline.
Adaline, n-o face! Adaline, te rog!
Te rog, nu face asta! Adaline, n-o face!
Gândeşte-te la Ellis! Te rog!
Adaline, te rog!
Ellis, îmi pare foarte rău, nu pot face asta.
Nu pot să-ţi explic. Jenny.
Tată!
Tată, unde îţi sunt cheile?
A plecat.
Nu se mai întoarce înapoi, fiule.
Ce s-a întâmplat adineauri?
Ce înseamnă asta?
- Tată, ce naiba i-ai spus? - Nimic.
Nu poate să-ţi explice.
Te rog, zi-mi ce a spus.
Nu e capabilă.
De ce anume?
De o schimbare.
O iubeşti?
Fiule!
Ascultă-mă!
O iubeşti?
Da.
De unde ştii asta?
- Tată, nu... - Este o întrebare simplă.
De unde ştii?
Fiindcă nimic nu are sens fără ea.
Alo.
Dragă, îmi pare foarte rău, nu am vrut să te trezesc.
- Totul e în ordine? - Voiam doar... am vrut să-ţi spun...
Ce este?
Ai dreptate. Gata cu fuga.
O să te sun mâine, bine?
- Sunt atât de fericită să aud asta. - Te iubesc.
- Şi eu te iubesc. - Pa.
Pa, mamă.
Luna este responsabilă pentru multe din lucrurile
care se întâmplă pe suprafaţa Pământului.
Un meteorit rătăcitor a lovit Luna, în anul 1178.
Amestecul rezultat, a cauzat maree extreme
în fiecare fază lunară din Tierra del Fuego, Argentina.
O ridicare a mareei cu 23% în noaptea respectivă,
a produs o furtună la 3.220 de km de Coasta Pacificului.
Cauzând o creştere în cantitatea de ionizare moleculară din atmosferă.
Şi pentru prima dată în 78 de ani.
A căzut zăpada în această parte a ţinutului Sonoma.
În primele stadii ale hipotermiei,
corpul va încerca să genereze căldură prin tremurat.
Când acest lucru eşuează,
va micşora fluxul sângelui din extremităţile corpului.
Metabolismul încetineşte.
Începi să mori, dar nu ştii asta.
În ultimele stadii, victima respiră doar o dată sau de două ori pe minut.
O stare de suspendare a funcţiilor vitale.
Jenny!
La 10:07 PM, temperatura din interiorul lui Adaline Bowman scăzuse la 30,5 grade.
Inima ei a încetat să mai bată.
În sfârşit, la vârsta de 107 ani,
Adaline Bowman era, după orice definiţie, moartă.
La ora 10:09 PM, paramedicii au pus două tampoane pentru defibrilare,
pe pieptul lui Adaline Bowman.
Au numărat cele 5 secunde recomandate,
înainte să-i administreze 750 de volţi de electricitate.
Cum se simte?
Tocmai am făcut o serie de analize, şi nu vedem nicio leziune pe termen lung.
Este chiar remarcabil, de fapt.
E trează? Pot să mă duc să o văd?
Este epuizată, dar puteţi să intraţi să-i spuneţi câteva cuvinte.
Bine. Mulţumesc.
Jenny?
Bună!
Ştiu de ce ai fugit.
Ştii?
Este din cauza a ceea ce ţi-am spus aseară, nu?
Ţi-am spus că te iubesc.
- Şi te-ai speriat... - Vino aici, Ellis.
- N-ar fi trebuit s-o fac. - Vino aici.
Şi eu te iubesc.
Mai este ceva.
Ce anume?
Ce este?
Mai întâi...
Nu mă numesc Jenny.
Dumnezeule! Ce s-a întâmplat?
Nimic, nimic. Un accident. Sunt bine.
Sunt mai bine ca de obicei.
El este Ellis.
- Bună! - Bună seara!
El este bărbatul despre care îţi povesteam.
Mă bucur să te cunosc.
Sunt bunica lui Jenny.
Ce? Ce e?
Ştie.
Ştie?
Oameni buni, nu vreau să stric petrecerea, dar vreau să spun ceva
mai întâi de toate, vă mulţumim că sunteţi aici.
Kathy şi cu mine suntem recunoscători că aţi ajuns aici, înseamnă mult pentru noi.
Că aţi venit aici să ne ajutaţi să sărbătorim primii...
primii 40 de ani de căsnicie.
Când am întâlnit-o prima oară pe această doamnă încântătoare,
în vremurile de demult.
Aveam... aveam o idee destul de bună cu privire la ce vreau să fac în slujba mea,
dar nu...
Nu ştiam cu adevărat... ce voiam să...
fiu ca şi bărbat, când creşteam, dacă creşteam vreodată...
Dar angajamentul pe care şi l-a luat ea,
pentru căsnicia noastră, pentru familie şi faţă de mine...
Calitatea iubirii sale...
m-a făcut să înţeleg că n-aş putea avea o ambiţie mai mare,
în viaţă şi... să fiu cel mai bun soţ posibil pentru ea.
Şi... încă lucrez la asta.
Aşa că închin acest pahar pentru Kathy, dragostea vieţii mele,
sufletul meu pereche, mama copiilor mei minunaţi.
Pentru Kathy.
Un an mai târziu.
Poftim, dragă.
Ce fată bună!
Ar trebui să vă grăbiţi, o să întârziaţi la eveniment.
- Da, aştept de 10 minute. - Arăţi atât de frumos.
Mulţumesc.
Şi eu sunt gata.
Trebuie doar să-mi trag fermoarul. Eşti sigură că nu vrei să vii cu noi?
Absolut.
O am pe partenera mea chiar aici. Vino aici, iubito.
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Trebuie să-mi iau manşonul.
Şi aparatul foto.
Adaline, eşti bine?
Da.
Perfect.
În momentul în care inima Adalinei
a fost izbită de tampoanele defibrilatorului,
structurile telomerilor din genele sale, şi-au redobândit maleabilitatea,
făcând-o să-şi reia cursul natural al îmbătrânirii.
William a avut dreptate până la urmă.
Cometa Della C1981, s-a întors în sfârşit.
Cu o jumătate de secol întârziere,
dar la fel de luminoasă şi măreaţă cum prezisese.
Traducerea şi adaptarea după sonor: Kprice & Undergrow
Sincronizarea: DISTEL Subs.ro Team @ www.subs.ro
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania