www.titlovi.com
DŽUMANDŽI
To je samo čopor vukova. Idemo! Uskoro ćemo se rešiti toga.
Kejlebe, progoni me! -Daj ruku! -Bežimo!
Ne, Bendžamine! Moramo da završimo s tim. Pomozi mi da zakopam sanduk.
Šta ako ga neko otkopa?
Bog neka mu se smiluje!
Brentford, 1 milja
1969. Brentford, Nju Hempšir
Zdravo, Alane. -Gđice Magruder.
Možeš da pređeš, Alane. -Hvala, Bile.
Uhvatite ga!
Spremi se za smrt. Pariše!
Kuda juriš?
Ide u fabriku.
Samo beži kod tatice. Čekaćemo te.
Ćao, Karle! -Prijatelju! Pokazaću ti nešto!
Skoro godinu dana sam radio na ovome.
Po podne imam sastanak s tvojim ocem da mu pokažem ovo.
Uzmi je! Šta misliš, da li će mu se svideti? -Šta je to?
Šta? To je budućnost!
Ako ih Vilt Čejmberlen bude nosio,
imaće ih svaka američka porodica.
One će biti modni vrhunac.
Šta ne valja? -Sve je u redu.
Alane!
Šta ćeš ti ovde? Znaš da ovo nije igralište. Ovde je opasno.
Tata, možeš da me povedeš kući?
Bili Džesap te opet gnjavi?
Kad-tad ćeš morati da se obračunaš s njim.
Ako se nečega plašiš, suoči se hrabro s tim. Idi sada.
Zašto dozvoljavaš da se dečko igra ovde? -Izvinite!
Šta si to hteo da mi pokažeš? -Trenutak, gospodine.
Koji je to đavo?
Ko je to uradio? Da čujem?
Ja, gospodine.
To što si Pariš ne znači da možeš da se motaš oko moje devojke.
Mi smo samo prijatelji. -Više niste. Zgrabite ga!
Uzmimo mu bicikl!
Budale!
Strava!
Alane, jesi li kod kuće?
Alane, ne opet. Dođi.
Marljivost, upornost i vedrina...
Odlike su duha Brentforda otkad su ga naši preci osnovali.
Uprkos oštroj klimi i škrtom tlu...
Napredovali smo. -Jutros sam znao ceo prokleti govor.
Znaćeš prokleti govor i večeras. -Idemo. -Seme.
Moramo da razgovaramo s Alanom.
Odlazimo. -Dobro. -Prenela sam ocu šta si mi rekao.
Da nije bio samo Bili Džesap.
Da sam to znao, Alane, ne bih... -U redu je, tata.
Ponosim se tobom. Suprotstavio si im se, iako ih je bilo više.
Primio si to kao muškarac, pa smo tvoja majka i ja odlučili
da možeš da kreneš u školu za dečake Klifsajd. -Čestitam.
Ne želiš da više živim ovde? -Alane...
Planirali smo da kreneš u tu školu kad budeš spreman.
Pariševi pohađaju Klifsajd od 18. veka. Čak i stric Skajlar.
Šta je ovo? Pariš Hol? -To je glavni učenički dom.
Divno! Klinci me gnjave samo zato šta se zovem Pariš.
Čekaj samo da počnem da živim u domu koji se zove po meni.
Nazvan je po mom ocu. -Zašto ti onda ne živiš tamo?
Živeo sam. Ne bih bio to što jesam da nisam išao u tu školu.
Možda ne želim da budem ti. Možda čak ne želim da budem Pariš.
I nećeš ni biti dok ne počneš da se ponašaš kao Pariš.
Onda nisam spreman ni za Klifsajd! -Ideš u nedelju!
Neću više ni reč da čujem! -I nećeš! Više ne pričam s tobom!
Seme... -Nemoj! -Seme... -Šta je? -Ništa.
Šta ćeš ti tu? -Dovezla sam ti bicikl. -Nije trebalo.
Sam bih otišao po njega. -Rekla sam Biliju da prestane da te gnjavi.
Nije trebalo. Razgovaraćemo drugi put.
Šta je to? -I ti si to čula? -Naravno da sam čula.
U fabrici sam našao neobičnu igru. -Igru?
Džumandži. Igra za one što u svet drugi ulaze.
Baci kockice i možeš da počneš, isti broj i još jednom ćeš bacati.
Igraš? -Sa takvim igrama sam prestala još pre pet godina.
Saro...
Sigurno je namagnetisano.
Alane, pogledaj. Noću lete i tada beži,
jer leteći ti stvorovi nisu baš zabavni.
Šta je to bilo? -Ne znam.
Skloni igru, Alane. -Dobro.
Ne! Igra misli da sam bacio kockice. -Igra misli?
U džungli ćeš provoditi dane dok pet il' osam ne padne.
U džungli ćeš provoditi dane? Šta to znači?
Saro!
Dvadeset šest godina kasnije
Pansion treba ovom gradu. -Teško je odbiti takvu priliku.
Zaboravljam koliko je prostrana ova kuća. Džudi, Pitere, pogledajte!
Recepcija će biti ovde. Salon ću da pretvorim u bar.
Biće lepo. Vi i deca ćete biti srećni ovde.
To su deca mog pokojnog brata. On i žena su preminuli zimus.
Zar ovo nije strava? -Baš.
Šta kažeš, mladiću? Je l' dovoljno prostrano?
Piter nije progovorio otkad se to dogodilo.
Saučešće. To je užasno.
Jedva smo poznavali roditelje. Nikad nisu bili kod kuće.
Skijali su u San Moricu, kockali se u Monte Karlu.
Bili na safariju u srcu Afrike.
Nismo ni znali da li su nas voleli.
Ali kad je šeikova jahta potonula.
ostavili su nam divno oproštajno pismo
koje je plutalo u flaši šampanjca. Izvinite me.
Bili su brižni roditelji. Stradali su u saobraćajnoj nesreći u Kanadi.
Možete li da mi pošaljete papire? -Sutra rano ujutro.
Moraću da zovem bravara za ova vrata. Pitere, pokupi igračke.
Pitere, odnesi kovčeg na tavan i poješćemo sladoled.
Ja ću burbon.
Šta je bilo?
Selim se u motel. -Zaboga!
Ne vidim ptičji izmet.
Rekao je da su ovako izgledali.
To je afrički šišmiš. Neka klinka ih je videla šezdesetih.
Takvih šišmiša nema u Novoj Engleskoj. -Takvog je video.
Šta god da je, pobeglo je.
Ali to me ne bi plašilo u ovoj kući. -A šta bi?
Ne bih baš živeo u kući u kojoj se desilo ubistvo.
Ubistvo? -Da. Mali Alan Pariš. Ja sumnjam na oca.
U ovoj kući je mogao da sakrije telo na hiljadu mesta.
Naročito ako ga je prvo raskomadao.
Deco! Zakasnićete u školu prvi dan!
Ni traga od šišmiša! -Čujete? Nemate čega da se plašite.
Direktor škole me je pozvao već posle prvog dana. Šta da radim?
Hajde da se opustimo, večeramo i razgovaramo o drugim stvarima.
Znamo zašto je kuća bila jeftina.
Pre 26 godina ovde je živeo dečak Alan Pariš.
Jednog dana je nestao jer su ga roditelji raskomadali
i sakrili u zidove. -Dosta mi je tvojih laži. Kažnjena si.
Nema veze. Ionako nemam gde da izađem u ovom glupom gradu.
I tek da znaš, to nije bila laž.
Jesi li čuo nešto malopre?
Nedostaju ti mama i tata? -Ne. -Lažljivice.
Ako ne prestaneš s tim, poslaće te kod psihijatra.
A gde će tebe da pošalju ako ne počneš da govoriš?
Ako se zadržim u kancelariji za radne dozvole, zvaću.
Školski autobus uskoro dolazi.
Imate ključeve?
Slušate li vi mene? Halo!
Šta? -Možda da s vama sačekam autobus.
Jesu li vas roditelji pratili na autobus? -Nisu.
Sigurno? Mogu da vas odbacim. -Ne brini se.
Autobus samo što nije stigao. -U redu. Budite dobri danas.
Ipak čuješ. -Šta?
Odakle dolazi?
Hajde da odnesemo to tamo.
Čudno. Pričvršćene su.
Džumandži. Igra za one što u svet drugi ulaze.
Baci kockice i možeš da počneš. Isti broj i još jednom ćeš bacati.
Sigurno ima mikročip.
Ti prva. -Dobro.
Šest.
Od sićušnog ujeda se češeš, kijaš, grčiš.
Nemoj!
Misija to nije laka.
Najezda majmuna je usporava.
Šta je to?
Majmuni su izašli iz igre. I komarci.
Ovaj deo nisam videla.
Avanturisti, čuvajte se!
Avanturisti, čuvajte se. Ne počinjite ako ne želite da završite.
Uzbudljive posledice igre nestaće kad igrač prizove Džumandžija!
Majmuni su otišli. Daj da sklonimo to. -Čekaj!
U uputstvima piše da će sve nestati ako završimo igru.
Moramo ili će tetka Nora da pobesni. Hajde da brzo odigramo.
Za ovo ne treba neka veština.
Ne! Dobio si isti broj. Bacaš još jednom.
Bacaj! -Pet.
Očnjaci su naoštreni, na tebe su iskeženi.
Igrači, krenite, ne oklevajte, bežite.
Ovo mi se uopšte ne sviđa.
Neko je ovde.
Nije stvaran. To je samo halucinacija.
Beži, Pitere!
Beži!
Vratio sam se.
Neko je bacio pet ili osam?
On.
Hvala! Hvala! Hvala!
Hvala! Izvini ako sam te uplašio.
Vratio sam se! Mama! Tata!
Vratio sam se kući.
To sam ja. Alan, mama i tata!
Vratio sam se!
Jesi li ti moja mlađa sestra? -Nisam. Ja sam Džudi. Ovo je Piter.
Gde je mama? Tata je u fabrici?
Jesi li ti Alan Pariš? -Jesam. Ko ste vi?
Mi živimo ovde. -Gde su mama i tata? -Ne znamo.
Kuća je godinama bila prazna. Svi misle da si mrtav.
Žao mi je.
Opiši još jednom. -Crveno krzno, dug rep.
Ne!
Siđi s mog auta i vrati se na trotoar.
Koja je godina? -Bio je skroz nov.
Koja je sad godina? -1995. Sećaš se?
Imaš ličnu kartu? Ili si je ostavio u drugom tarzanskom odelu.
Dvadeset šest godina. -Jesi li odavde? -Bio sam.
Ali bio sam u Džumandžiju. -Indonezija. Mirovne snage.
Bentli...
Karl Bentli, obućar. -Je l' vam taj čovek rod?
Da. On nam je ujak. -Uvek se ovako oblači?
Da. On je vegetarijanac.
Gubite se!
Majmuni.
Jesu li mu sve na broju?
Povredio je glavu pre nekoliko meseci.
Ne mrdaj! Hej!
Ne mrdaj. Ne mrdaj. -Hej, kuda ideš?!
Idem da nađem svoje roditelje!
Dođi!
Čekaj!
Tata je ovde proizvodio cipele. Najbolje u Novoj Engleskoj.
Izvinite.
Mirno, devojko.
Znate li šta je bilo s fabrikom cipela? -Zatvorena je.
Kao i sve drugo u gradu.
Napolju je hladno. Hoćete kafu?
Zašto bi zatvorili Parišovu fabriku cipela?
Kad mu je sin pobegao, Sem je sve uložio da ga nađe.
Vreme, novac, sve.
Uskoro je prestao da dolazi na posao. Više ga nije bilo briga.
Niko nije tako voleo svog sina kao Sem.
Uzmite.
Smrznućete se napolju. -Hvala.
Da li su Pariševi još ovde? -Viđam ih tu i tamo. -Stvarno?
U Adamsovoj ulici su.
I naši roditelji su mrtvi. Bili su u mirovnim pregovorima na...
Tata je radio u marketingu.
Sigurno ti nedostaje. I meni moj.
Evo ga opet!
Znam kako ti je, ali moramo da završimo igru.
Šta ću vam ja? -Ako opet izađe nešto strašno.
U tetkinoj sobi je lav. Šta da radim s njim?
Da li ti ja ličim na krotitelja lavova? -Uskoro se vraća.
I naći će iznenađenje. Nadam se da nije alergična na mačke.
Lari, trebaju nam nosila. Pomozi mi. -Jesmo li je jako udarili?
Ne, još jedan čudan ubod.
Stvarno, ubod. Sad ih ima više od 50. Šta se događa?
Samo polako. -Zar to nije gđa Tomas? -Ko je ona?
Agent za prodaju nekretnina. -Tiho! Čujete? -Šta?
Uđite u auto.
Razmislite. Šta je iz igre izašlo pre mene?
Lav, gomila majmuna i... -Ovo!
Sve je u redu. To je samo insekt. Ovde smo sigurni.
Ostanite da ležite. Ovako nisko nam ništa ne može. Ne brinite.
Ne može da se probije kroz staklo.
Da li neko ume da vozi? Ne? To nije teško.
Tata me je pustio da izvezem auto na prilazni put. Jednom.
Nije nikakav problem. -Veži se. -Krećemo.
Samo malo...
Krov!
Mačji kašalj!
Alane...
Sklonite to od mene!
Pomozi nam da to odigramo. Tetka se uskoro vraća kući.
Odlično. Obavesti je da je bivša vlasnica kuće.
Posle smrti mojih roditelja, kuća je moja.
Hvala bogu, nema više lišća banane.
Šta će majmuni da urade ovdašnjem ekosistemu?
Šta se tebi desilo? Obrijao si se parčetom stakla?
A tebi? Kupovala si na otpadu?
Prvi put sam se obrijao u životu. -Kuda ideš?
Možemo da igramo Piter i ja, a ti nas gledaj. -Već sam sve video.
Ako ne želiš da pomogneš nama, šta ćeš da radiš? -Ne znam.
Nastaviću gde sam stao.
Možda gđa Nedermajer još predaje šestim razredima.
Idemo, Džudi. Neće da nam pomogne. Plaši se.
Šta si rekao? -Plašiš se. Nije loše plašiti se.
Idemo u dnevnu sobu.
Nemate pojma u šta se upuštate.
Šta god da je, odigraćemo sami. Ne treba nam tvoja pomoć.
Sumnjam.
Misliš da su majmuni, komarci i lav strašni?
Oni su tek početak.
Video sam stvari koje vidiš samo u košmarima.
Nezamislive stvari. Nevidljive stvari.
Ima stvari koje te love u noći. Nešto vrisne.
I onda ih čuješ kako jedu.
Nadaš se iz dna duše da ti nisi desert. Bojim se?
Ne znaš ti šta je strah. Bez mene ne bi izdržao ni pet minuta.
Hoćeš da nam pomogneš?
Gledaću.
Ali ne plašim se.
Pitere, to je bilo kul.
Obrnuta psihologija. Tata ju je stalno primenjivao na meni.
Spreman? -Jesam.
Alane, spreman? -Nikad nisi spreman.
Pokušaću još jednom.
Alane, ne mrda se.
Nisi ti na redu. -Jesam. Ja sam bila prva, pa Piter dva puta i sad ja.
Ove dve figure su vaše. Čije su druge dve?
Slonče je bilo moje. Igrate igru koju sam ja započeo 1969.
Moram da igram.
Nisam ja na redu.
Ko je?
Sara Vitl.
Ovde je živela nekad. -Ježim se od te kuće.
Igrali smo se na ovoj verandi.
Madam Serena, medijum -Znao sam da tu ne bi živela.
Sigurno se udala za Bilija Džesapa i živi u prikolici. -Hajde da pitamo.
Možda zna gde je Sara. -Naravno da zna. Ona je medijum.
Sećam se veće verande. -Ko je? -Možete da nam pomognete?
Imate zakazano? -Ne. Tražimo nekoga. -Madam ne prima sada.
Možda vi možete da nam pomognete.
Šta vam treba? -Tražimo nekoga ko je živeo ovde.
Ovde živim ceo život. -Onda sigurno poznajete Saru Vitl!
Šta hoćete od Sare Vitl?
Saro?
Ne zovem se više tako. -Sara Vitl? -Šta hoćete?
Pre 26 godina si sa jednim dečakom igrala igru.
Igru u kojoj je bubnjalo?
Kako znate?
Ja sam bio taj dečak.
Alan?
Ubio si je.
Ostavite poruku i doktor će vas zvati čim bude mogao.
Dr Borstin? Sara Vitl. Zovite što pre.
Treba mi veća doza leka.
U vezi sa događajem koji se nije desio.
Danas imam epizodu sa dečakom koji nije nestao.
Sedim u njegovoj dnevnoj sobi i pijem limunadu.
Zovite, molim vas. Zanima me vaše objašnjenje. Hvala.
Zvaće me u 10 do punog sata. -Dok čekamo...
Bože! Ne! Ne! -Saro! Smiri se.
Provela sam 2.000 sati na terapiji uveravajući se da to ne postoji,
da se tebi desilo nešto tako strašno da sam to izmislila.
Bilo je užasno! Stvarno je bilo.
Ali dogodilo se. -Ne, nije.
Otac te je ubio, raskomadao... -Ma daj!
Moj tata je to uradio?
Tata nije mogao ni da me zagrli, a kamoli raskomada.
Pre 26 godina smo započeli igru...
Sad ćemo da sednemo i završimo je.
Zamisli! Ti si na redu.
Ne!
Igraj, Saro. -Ne. -Dobro.
Daj mi kockice i možeš da se vratiš kući. Ne moraš da igraš. -Hvala.
Kako si mogao? -Zakon džungle. Naviknućeš se.
A koliko sam energije potrošila zamišljajući te kao duha. -Čitajte!
Od bambusa raste brže. Pazi da ne dogamiže i do tebe.
Divno! -Reci da se to ne događa. -Događa se.
Ne približavajte se zidovima i ne dirajte ništa!
Bez naglih pokreta!
Prelepo je! -Jeste. Ne diraj ljubičaste.
Odapinje otrovna pera. I što dalje od velikih žutih mahuna.
Kakvih žutih mahuna?
Držim te! -Skloni to sa mene.
Bože!
Drži se! -Odmah se vraćam!
Izvini, Anguse!
Vreme za žetvu!
Jesi li dobro?
Gospode bože! Moj auto.
Ne mogu da verujem. Upali! Molim te, upali!
Ovde Karl. -Gde si? Imamo problema sa životinjama.
Zovi Stena ili Vilija. Idem da proverim sumnjivu osobu.
Trebalo je da budem vatrogasac.
Saro!
Pusti me! -Igra još nije gotova. -Za mene jeste.
Više nisi u džungli. Prestani da se ponašaš tako.
Da li je neko za ledeni čaj? Pripremiću čaj.
Ta igra mi je upropastila život. -Tebi je upropastila?
U džungli ćeš provoditi dane dok pet il' osam ne padne.
Bila sam mala. Ti si nestao.
Mene je okružilo jato šišmiša i jurilo me je po ulici.
Bojala sam se. Žao mi je, Alane.
Niko mi nije verovao. Bila sam sasvim sama. -I ja sam bio.
Dvadeset šest godina. -I ja.
U redu je, Saro. I mi se bojimo.
Ali ako završimo igru, sve će da nestane.
Šta ako zaglavim u igri? -Nećeš. Jer ja neću prestati da igram.
Neću ni ja. -Ni ja.
Hajde, Saro! -Molim te.
Znala sam da će dan biti loš.
Sve će biti u redu. Samo treba da ostanemo mirni.
I prihvatimo šta sledi.
Iz divljine lovac će dospeti.
Kao dete osećaćeš se opet.
Šta je to? -Van Pelt!
Kukavice! Vrati se i bori kao muškarac!
Nije bilo lično, sinko! Dolazim, bio ti spreman ili ne!
Hej, ti!
Baci pušku i ruke uvis!
Da čovek ne poveruje!
Čak i da se Alan izvuče, isto će se ponavljati u beskraj.
Sav taj potisnuti bes u vama privlači mnogo negativne energije.
Tada se svašta događa. Završite u džungli.
Nije bilo slučajno. Slučajnosti nema. -Ko je na redu? -Ja.
Stvarno? Odlično. -Mogao si da kažeš da je to čovek s puškom.
Nisam znao. Sve zavisi od kockice. -Zbog njega nisi hteo da igraš?
Ni ti nisi hteo da igraš?
Započeli smo nešto pre 26 godina i sad moramo da dovršimo?
Ko je on? -Lovac koji ubija. Lovi mene i hoće da me ubije.
Zašto tebe? -Ne znam. Vređa ga moja pojava.
Ili mu treba nešto za zid. -Ti si na redu. -Između pingvina i jarebice.
Jeste li seli i porazgovarali o tome? -Ti si luda! Ima pušku!
Ne usuđuj se da mi kažeš da sam luda!
Svi mi govore da sam luda otkad sam rekla da te je igra progutala.
Baciću. -Zvali su me devojka koja je videla ubistvo Alana Pariša.
Niko mi nije čestitao 14. rođendan. -Ni Bili? -Bacaću.
Ko? -Bacam.
Prekopaj po svojoj podsvesti. -Bacaj. -Seti se starog Bilija!
Klinca koji ti je ukrao bicikl?
Ne varaj se, grmljavina nije. Ostani i eto ti agonije.
Osećaš to?
Bežite! To je stampedo!
Igra!
Ne osvrćite se.
Ne igru!
Pitere, zašto nisi zgrabio igru? -Pusti ga. On je Vaga.
Kuda ćeš? -Krenuo je prema vodi. -Idemo i mi.
Halo? -Džudi, ovde tetka Nora. Gde ste bili?
Izvinite, pogrešan broj.
Čekajte mene!
Izvolite. -Dajte mi 150 ovih. -Ne proizvode ih od 1903.
Dođavola! Onda treba da zamenim pušku. -Morate da čekate.
Morate da popunite i ove formulare.
Mogu i ja da ih popunim, Luiza...
Ako neko pita, niste je dobili ovde.
Ne radite valjda i vi na pošti?
Alane!
Tiho!
Pitere!
Bio si sjajan! -Jesi li dobro?
Ja to ne bih mogla jer se nasmrt plašim vode!
Bravo! Daj mi igru. Idemo!
Ne! Ponašajte se prirodno.
Sakrij igru!
Kad god nastanu problemi, naletim na tebe. -Na mene?
Ne razumem. -Privodim te na saslušanje. -Nikuda ne idem.
Dobro.
Ne možete da ga odvedete. On je... -Njen verenik.
Rekli ste da vam je ujak. -U redu je. Brzo se vraćam.
Dođavola! -Seti se šta si rekao. Nećeš napustiti prijatelje!
Završićemo igru kasnije. -Kasnije? -Van Pelt!
Pođite svi svojim kućama.
Kako sad da završimo igru? -Ne možemo da je završimo bez njega.
Džudi! -Šta je?
Šta je bilo? -Mislio sam da mogu da završim. Ostalo je 10 kvadratića.
Zakon Džumandžija je prekršen. Vraćanjem nazad igrač je kažnjen.
Pokušao si da varaš? -Bacao sam kockice tako da dobijem 12.
To je ipak varanje. -Pitere, tvoje ruke!
Lorejn, ovde Vili! Opljačkali su Larijevu gvožđaru.
Ne mogu da ih zaustavim! Zovi Nacionalnu gardu!
Šta se to događa? Znam da znaš. -Znam. Ne bi mi verovao, Karle.
Kako znaš da se zovem Karl? -Znam još mnogo više.
Znam da si radio u fabrici cipela. Zvali su te obućar.
Da. Radio sam dok me Pariš nije otpustio. -Otpustio te je?
A imao sam nešto što bi donelo preokret gradu.
Cipele? -Da.
Znam da to ne znači mnogo posle 26 godina, ali žao mi je.
Žao mi je. -Zbog čega? -Ja sam Alan.
Hvala. -Šta se događa? -Počele su rasprodaje.
Jesi li sad videla tri majmuna na motoru? -Jesam.
U kvaru
Možda mogu čekom da platim kauciju.
Recite toj cmizdravoj kukavici da ga ja...
Daj mi to! Dečače!
Upomoć! Izvucite me!
Dobro je!
Eno igre! -Čekajte ovde!
Uhvatio sam te, devojko.
Kad Alan čuje za tvoju nevolju, pojaviće se.
On čak i ne zna da sam ovde. Propade ti plan! Idem!
Ne mrdaj ili ću ti prosuti mozak. -U redu.
Zovite policiju! -Sad će znati. -Hoće.
Provera cene. Nije na prodaju.
Ako me pustiš, mogu to da prekinem.
Zvuči čudno, ali istina je. Molim te, pomozi mi.
Znam da ću da zažalim.
Budi miran.
Oslobodio sam te. Šta ćemo sada?
Ti ostaješ. -Moji ključevi. -Za tvoje dobro. Ostani ovde.
Moram da obavim nešto. Jednog dana ćeš mi biti zahvalan.
Imamo taoce u Ser Sejv-a-lotu. Žena i dvoje dece.
Izgleda da je to isti naoružani prestupnik kog si spominjao.
Šta je Ser Sejv-a-lot? -Diskont. Pomeri se.
Čekaj! Nežno! -Dobro.
Ne brini se. Već sam vozio. Jednom.
Gde je Ser Sejv-a-lot? -Ugao Monrove i Brestova. -Crkva.
Nije više. Sad je Spidi burger. Ili je bio. Svi su poludeli.
Džudi!
Imamo društvo! -U redu je. To je samo saobraćajni policajac.
On će nam pomoći.
Evo igre! -Idemo!
Isključi sirenu! Ovde.
Prekini, ženo. Mogao sam da te ubijem! -Zašto niste?
Jer nisi ti bacila kockice, nego Alan.
Evo nas! Nagazi. Stisni kočnicu. -Ne radi!
Trebalo bi da stigne svakog trena.
Saro! Dobro si? -Jesam? -Gde je Piter? -Ovde.
Divno!
Okolnosti nikada nisu van vaše kontrole. Kraj trake broj tri.
U Brentfordu je 98 ljudi hospitalizovano sa simptomima
koji variraju od groznice i osipa do silovitih napada.
Odsek za zdravstvo moli da svi sa sličnim simptomima pozovu 911.
Srediću ja to.
Alane, razgovaraj s njim. -Nemamo vremena za to.
Znam. Ali on je dete. Samo je hteo da pomogne.
U redu. Drži. -Hvala. Džudi, dođi.
Upozorio sam te, Pitere. Ali ti si to hteo da igraš.
Plačeš? Ne plači. Ostani odlučan. Budi čvrst.
Plakanje nikad nije pomoglo.
Ako imaš problem, suoči se s njim kao muškarac.
Izvini. 26 godina zatrpan u džungli, a ipak sam kao moj otac.
U redu je. Izvini.
Sećaš se, nije loše plašiti se. -Nije to.
Šta je onda?
Dobro. Spreman?
Ne brini se. Uskoro ćemo te vratiti u starog Pitera.
Ući ćemo i zajedno ćemo da završimo igru.
Šta god da je...
Odjednom se osećam kao kod kuće.
Vrata otvorena
Lorejn, ovde Karl. Mislim da znam ko je iza svega toga.
Idem u kuću Parišovih. Pošalji mi pomoć.
Lorejn?
Čekajte? -Šta je sad? -Stanite!
Šta se desilo? -Možete li da me povezete kući? -Gde živite?
U Džefersonovoj ulici. Kuća Parišovih.
Imate li decu? Dečaka i devojčicu? -Šta je bilo?
Uđite! Objasniću vam usput.
Dobro! Uzmi ga! Idemo kod vas!
Da igramo negde drugde? -Ne. Odrastao sam u ovome.
Ono napolju me plaši. -Ja sam na redu.
Saro, ako sad dobiješ 12, pobedila si.
Spremni? Bacam.
U redu je.
Na svaki mladi mesec monsun u laguni podivlja.
Monsun. Bar smo pod krovom.
Aha!
Malo kiše nikome neće nauditi. -Ali mnogo kiše može da te ubije.
Šta ćemo sad? -Idemo na povišeni teren.
Ostanite zajedno!
Jesi li dobro, Pitere?
Džudi? -Alane! -Šta je? -Šta je ono?
Plivajte! Brže!
Alane! -Penjite se! Idite dalje!
Na sto. Izađi iz vode, Pitere!
Popni se na luster!
Dođi, Saro!
Jesi li dobro?
Gde je?
Džudi! Pitere!
Pustite mene, gospođo. Verovatno nije ništa.
Previše su pojačali TV.
Uvek sam hteo ovo da uradim. Odmaknite se.
Daj mi ruku!
Zgrabi me za ruku!
Uzmi igru.
Jesi li dobro? -Jesam.
Rvao si se s aligatorom da me spaseš.
Sa krokodilom. Aligatori nemaju resicu na zadnjim nogama.
Dođi.
Pogrešila sam.
Dođite.
Ja sam na redu.
Znam! Pukovnik Mastard u biblioteci šrafcigerom.
Igra Pogodi ko je ubica.
Znaj da tlo varljivo je
I od peska življe je.
Pomozite mi! -Ostani miran. Ne vrpolji se. -Miran sam.
Alane, drži!
Imam ga. Vuci!
Ostani miran! -Brže!
Odlično!
Izvući ćemo te! -Prestanite da mi dajete stvari koje se raspadaju!
Postoji lekcija... -Dobro.
Koju ćeš naučiti. -Držim te.
Ponekad moraš malo da se vratiš.
Jesam li te povredila? -Nisi. -Držim te.
Hvala ti, Džudi! Brzo si se snašla.
Sara i ja bismo se rado izvukli iz poda. Pitere, na redu si. -Dobro.
Mislila sam da sam te izgubila. -Hvala što si ostala ovaj put.
Treba ti prijateljska ruka? Samo čekaj!
Od nas svak' ih osam ima.
Šta je? Šta je to? -Ništa. -Ne vrištite ni zbog čega.
Pitere, moj tata je u šupi držao sekiru. Donesi je.
Džudi! Pitere!
Tetka Nora! To sam ja, Piter!
Ne mogu sad da razgovaram. Objasniću sve kasnije.
Saro, ti si na redu. Završićeš ako baciš 7. -Ne mogu da bacam.
Stavi kockice u usta. -Džudi, donesi igru! Brzo!
Džudi!
Džudi, jesi li dobro? -Jesam. Pomozi im.
Džudi, brzo.
Daj mi kockice.
Uz mnogo na kocki kraj se nazire,
al' sada tlo već se trese.
Volela bih da su tata i mama ovde. -I ja!
Jedina šansa nam je da završimo igru. -Ti si na redu.
Drži igru!
Ne mogu da te pustim!
Ne mrdaj!
Ustani!
Šta ti je u ruci?
Baci to.
To je kraj, sinko. Igra je gotova. Počni da bežiš.
Neću.
Ne bojiš se? -Mnogo.
Ali otac mi je govorio da se suočim s onim čega se bojim.
Bravo, momče. Najzad se ponašaš kao muškarac.
Želiš da kažeš nešto pre smrti?
Džumandži.
Džumandži!
Ne, Alane! Ne!
Zaboravio sam svoj govor!
Tako mi je drago što si se vratio. -Nije me bilo 5 minuta.
Meni je izgledalo duže.
Zar nisi rekao da više nećeš da razgovaraš sa mnom?
Stvarno sam to rekao? Izvini.
U redu je, Alane. Bio sam ljut. I meni je žao.
Ne moraš da ideš u Klifsajd ako nećeš.
Razgovaraćemo sutra o tome. Kao muškarci.
Kao otac i sin? -Može.
Moram da idem. Ja sam počasni gost. -Tata?
Davne 196... Danas u fabrici...
Nije Karl bio kriv. Ja sam stavio cipelu na pokretnu traku.
Drago mi je što si mi to rekao. Hvala.
Doviđenja, tata. -Doviđenja.
Joj! Džudi i Piter! -Alane!
Nisu gore. U 1969. smo.
Oni se još nisu rodili.
Počinjem da zaboravljam kako je to biti odrastao. -Nema veze.
Glavno da ne zaboravimo jedno drugo.
Ili Džudi i Pitera. Alane, htela bih još nešto da uradim.
Učiniću to pre nego što počnem da se osećam kao devojčica.
Verovatno u 6. razredu ne uče da voze.
Nove su za dva sporta. Odlično se prodaju.
Ne, tata, nije grudnjak, nego patike. -Stigli su.
Tata, žurim. Doći ću sutra po tebe na aerodrom.
Došli su?
Izvinite!
Džime, drago mi je što ste stigli. -Hvala. Moja žena Marta. -Sara.
Gde su deca?
Gospode, evo ih. -Kako ste znali?
Pogađali smo. Vaša deca. -Tačno. Naša su.
Džudi i Piter. Pozdravite g. i gđu Pariš. -Drago mi je. -I meni.
Baš vas se takvih sećam.
Čini mi se da sve znam o njima jer... -Mnogo ste pričali Alanu o njima.
Odmah se vraćam. -Mi volimo decu.
Srećan Božić!
Kad možete da počnete? -Marta i ja smo hteli da odemo na skijanje
u kanadske Stenovite... -Ne!
Trebate nam... -Da odmah počnete da reklamirate novu liniju.
Nema problema. Mogu da počnem sledeće nedelje. -Odlično.
Upoznaću vas s ekipom s kojom ćete raditi. -Hvala.
Naša kuća je bila vaša. Jeste vaša. Kad god hoćete.
Kakva je to buka?
Obrada: dvkv i NikolaJe
Preuzeto sa www.titlovi.com