www.titlovi.com
ЏУМАНЏИ
То је само чопор вукова. Идемо! Ускоро ћемо се решити тога.
Кејлебе, прогони ме! -Дај руку! -Бежимо!
Не, Бенџамине! Морамо да завршимо с тим. Помози ми да закопам сандук.
Шта ако га неко откопа?
Бог нека му се смилује!
Брентфорд, 1 миља
1969. Брентфорд, Њу Хемпшир
Здраво, Алане. -Гђице Магрудер.
Можеш да пређеш, Алане. -Хвала, Биле.
Ухватите га!
Спреми се за смрт. Парише!
Куда јуриш?
Иде у фабрику.
Само бежи код татице. Чекаћемо те.
Ћао, Карле! -Пријатељу! Показаћу ти нешто!
Скоро годину дана сам радио на овоме.
По подне имам састанак с твојим оцем да му покажем ово.
Узми је! Шта мислиш, да ли ће му се свидети? -Шта је то?
Шта? То је будућност!
Ако их Вилт Чејмберлен буде носио,
имаће их свака америчка породица.
Оне ће бити модни врхунац.
Шта не ваља? -Све је у реду.
Алане!
Шта ћеш ти овде? Знаш да ово није игралиште. Овде је опасно.
Тата, можеш да ме поведеш кући?
Били Џесап те опет гњави?
Кад-тад ћеш морати да се обрачунаш с њим.
Ако се нечега плашиш, суочи се храбро с тим. Иди сада.
Зашто дозвољаваш да се дечко игра овде? -Извините!
Шта си то хтео да ми покажеш? -Тренутак, господине.
Који је то ђаво?
Ко је то урадио? Да чујем?
Ја, господине.
То што си Париш не значи да можеш да се моташ око моје девојке.
Ми смо само пријатељи. -Више нисте. Зграбите га!
Узмимо му бицикл!
Будале!
Страва!
Алане, јеси ли код куће?
Алане, не опет. Дођи.
Марљивост, упорност и ведрина...
Одлике су духа Брентфорда откад су га наши преци основали.
Упркос оштрој клими и шкртом тлу...
Напредовали смо. -Јутрос сам знао цео проклети говор.
Знаћеш проклети говор и вечерас. -Идемо. -Семе.
Морамо да разговарамо с Аланом.
Одлазимо. -Добро. -Пренела сам оцу шта си ми рекао.
Да није био само Били Џесап.
Да сам то знао, Алане, не бих... -У реду је, тата.
Поносим се тобом. Супротставио си им се, иако их је било више.
Примио си то као мушкарац, па смо твоја мајка и ја одлучили
да можеш да кренеш у школу за дечаке Клифсајд. -Честитам.
Не желиш да више живим овде? -Алане...
Планирали смо да кренеш у ту школу кад будеш спреман.
Паришеви похађају Клифсајд од 18. века. Чак и стриц Скајлар.
Шта је ово? Париш Хол? -То је главни ученички дом.
Дивно! Клинци ме гњаве само зато шта се зовем Париш.
Чекај само да почнем да живим у дому који се зове по мени.
Назван је по мом оцу. -Зашто ти онда не живиш тамо?
Живео сам. Не бих био то што јесам да нисам ишао у ту школу.
Можда не желим да будем ти. Можда чак не желим да будем Париш.
И нећеш ни бити док не почнеш да се понашаш као Париш.
Онда нисам спреман ни за Клифсајд! -Идеш у недељу!
Нећу више ни реч да чујем! -И нећеш! Више не причам с тобом!
Семе... -Немој! -Семе... -Шта је? -Ништа.
Шта ћеш ти ту? -Довезла сам ти бицикл. -Није требало.
Сам бих отишао по њега. -Рекла сам Билију да престане да те гњави.
Није требало. Разговараћемо други пут.
Шта је то? -И ти си то чула? -Наравно да сам чула.
У фабрици сам нашао необичну игру. -Игру?
Џуманџи. Игра за оне што у свет други улазе.
Баци коцкице и можеш да почнеш, исти број и још једном ћеш бацати.
Играш? -Са таквим играма сам престала још пре пет година.
Саро...
Сигурно је намагнетисано.
Алане, погледај. Ноћу лете и тада бежи,
јер летећи ти створови нису баш забавни.
Шта је то било? -Не знам.
Склони игру, Алане. -Добро.
Не! Игра мисли да сам бацио коцкице. -Игра мисли?
У џунгли ћеш проводити дане док пет ил' осам не падне.
У џунгли ћеш проводити дане? Шта то значи?
Саро!
Двадесет шест година касније
Пансион треба овом граду. -Тешко је одбити такву прилику.
Заборављам колико је пространа ова кућа. Џуди, Питере, погледајте!
Рецепција ће бити овде. Салон ћу да претворим у бар.
Биће лепо. Ви и деца ћете бити срећни овде.
То су деца мог покојног брата. Он и жена су преминули зимус.
Зар ово није страва? -Баш.
Шта кажеш, младићу? Је л' довољно пространо?
Питер није проговорио откад се то догодило.
Саучешће. То је ужасно.
Једва смо познавали родитеље. Никад нису били код куће.
Скијали су у Сан Морицу, коцкали се у Монте Карлу.
Били на сафарију у срцу Африке.
Нисмо ни знали да ли су нас волели.
Али кад је шеикова јахта потонула.
оставили су нам дивно опроштајно писмо
које је плутало у флаши шампањца. Извините ме.
Били су брижни родитељи. Страдали су у саобраћајној несрећи у Канади.
Можете ли да ми пошаљете папире? -Сутра рано ујутро.
Мораћу да зовем бравара за ова врата. Питере, покупи играчке.
Питере, однеси ковчег на таван и појешћемо сладолед.
Ја ћу бурбон.
Шта је било?
Селим се у мотел. -Забога!
Не видим птичји измет.
Рекао је да су овако изгледали.
То је афрички шишмиш. Нека клинка их је видела шездесетих.
Таквих шишмиша нема у Новој Енглеској. -Таквог је видео.
Шта год да је, побегло је.
Али то ме не би плашило у овој кући. -А шта би?
Не бих баш живео у кући у којој се десило убиство.
Убиство? -Да. Мали Алан Париш. Ја сумњам на оца.
У овој кући је могао да сакрије тело на хиљаду места.
Нарочито ако га је прво раскомадао.
Децо! Закаснићете у школу први дан!
Ни трага од шишмиша! -Чујете? Немате чега да се плашите.
Директор школе ме је позвао већ после првог дана. Шта да радим?
Хајде да се опустимо, вечерамо и разговарамо о другим стварима.
Знамо зашто је кућа била јефтина.
Пре 26 година овде је живео дечак Алан Париш.
Једног дана је нестао јер су га родитељи раскомадали
и сакрили у зидове. -Доста ми је твојих лажи. Кажњена си.
Нема везе. Ионако немам где да изађем у овом глупом граду.
И тек да знаш, то није била лаж.
Јеси ли чуо нешто малопре?
Недостају ти мама и тата? -Не. -Лажљивице.
Ако не престанеш с тим, послаће те код психијатра.
А где ће тебе да пошаљу ако не почнеш да говориш?
Ако се задржим у канцеларији за радне дозволе, зваћу.
Школски аутобус ускоро долази.
Имате кључеве?
Слушате ли ви мене? Хало!
Шта? -Можда да с вама сачекам аутобус.
Јесу ли вас родитељи пратили на аутобус? -Нису.
Сигурно? Могу да вас одбацим. -Не брини се.
Аутобус само што није стигао. -У реду. Будите добри данас.
Ипак чујеш. -Шта?
Одакле долази?
Хајде да однесемо то тамо.
Чудно. Причвршћене су.
Џуманџи. Игра за оне што у свет други улазе.
Баци коцкице и можеш да почнеш. Исти број и још једном ћеш бацати.
Сигурно има микрочип.
Ти прва. -Добро.
Шест.
Од сићушног уједа се чешеш, кијаш, грчиш.
Немој!
Мисија то није лака.
Најезда мајмуна је успорава.
Шта је то?
Мајмуни су изашли из игре. И комарци.
Овај део нисам видела.
Авантуристи, чувајте се!
Авантуристи, чувајте се. Не почињите ако не желите да завршите.
Узбудљиве последице игре нестаће кад играч призове Џуманџија!
Мајмуни су отишли. Дај да склонимо то. -Чекај!
У упутствима пише да ће све нестати ако завршимо игру.
Морамо или ће тетка Нора да побесни. Хајде да брзо одиграмо.
За ово не треба нека вештина.
Не! Добио си исти број. Бацаш још једном.
Бацај! -Пет.
Очњаци су наоштрени, на тебе су искежени.
Играчи, крените, не оклевајте, бежите.
Ово ми се уопште не свиђа.
Неко је овде.
Није стваран. То је само халуцинација.
Бежи, Питере!
Бежи!
Вратио сам се.
Неко је бацио пет или осам?
Он.
Хвала! Хвала! Хвала!
Хвала! Извини ако сам те уплашио.
Вратио сам се! Мама! Тата!
Вратио сам се кући.
То сам ја. Алан, мама и тата!
Вратио сам се!
Јеси ли ти моја млађа сестра? -Нисам. Ја сам Џуди. Ово је Питер.
Где је мама? Тата је у фабрици?
Јеси ли ти Алан Париш? -Јесам. Ко сте ви?
Ми живимо овде. -Где су мама и тата? -Не знамо.
Кућа је годинама била празна. Сви мисле да си мртав.
Жао ми је.
Опиши још једном. -Црвено крзно, дуг реп.
Не!
Сиђи с мог аута и врати се на тротоар.
Која је година? -Био је скроз нов.
Која је сад година? -1995. Сећаш се?
Имаш личну карту? Или си је оставио у другом тарзанском оделу.
Двадесет шест година. -Јеси ли одавде? -Био сам.
Али био сам у Џуманџију. -Индонезија. Мировне снаге.
Бентли...
Карл Бентли, обућар. -Је л' вам тај човек род?
Да. Он нам је ујак. -Увек се овако облачи?
Да. Он је вегетаријанац.
Губите се!
Мајмуни.
Јесу ли му све на броју?
Повредио је главу пре неколико месеци.
Не мрдај! Хеј!
Не мрдај. Не мрдај. -Хеј, куда идеш?!
Идем да нађем своје родитеље!
Дођи!
Чекај!
Тата је овде производио ципеле. Најбоље у Новој Енглеској.
Извините.
Мирно, девојко.
Знате ли шта је било с фабриком ципела? -Затворена је.
Као и све друго у граду.
Напољу је хладно. Хоћете кафу?
Зашто би затворили Паришову фабрику ципела?
Кад му је син побегао, Сем је све уложио да га нађе.
Време, новац, све.
Ускоро је престао да долази на посао. Више га није било брига.
Нико није тако волео свог сина као Сем.
Узмите.
Смрзнућете се напољу. -Хвала.
Да ли су Паришеви још овде? -Виђам их ту и тамо. -Стварно?
У Адамсовој улици су.
И наши родитељи су мртви. Били су у мировним преговорима на...
Тата је радио у маркетингу.
Сигурно ти недостаје. И мени мој.
Ево га опет!
Знам како ти је, али морамо да завршимо игру.
Шта ћу вам ја? -Ако опет изађе нешто страшно.
У теткиној соби је лав. Шта да радим с њим?
Да ли ти ја личим на кротитеља лавова? -Ускоро се враћа.
И наћи ће изненађење. Надам се да није алергична на мачке.
Лари, требају нам носила. Помози ми. -Јесмо ли је јако ударили?
Не, још један чудан убод.
Стварно, убод. Сад их има више од 50. Шта се догађа?
Само полако. -Зар то није гђа Томас? -Ко је она?
Агент за продају некретнина. -Тихо! Чујете? -Шта?
Уђите у ауто.
Размислите. Шта је из игре изашло пре мене?
Лав, гомила мајмуна и... -Ово!
Све је у реду. То је само инсект. Овде смо сигурни.
Останите да лежите. Овако ниско нам ништа не може. Не брините.
Не може да се пробије кроз стакло.
Да ли неко уме да вози? Не? То није тешко.
Тата ме је пустио да извезем ауто на прилазни пут. Једном.
Није никакав проблем. -Вежи се. -Крећемо.
Само мало...
Кров!
Мачји кашаљ!
Алане...
Склоните то од мене!
Помози нам да то одиграмо. Тетка се ускоро враћа кући.
Одлично. Обавести је да је бивша власница куће.
После смрти мојих родитеља, кућа је моја.
Хвала богу, нема више лишћа банане.
Шта ће мајмуни да ураде овдашњем екосистему?
Шта се теби десило? Обријао си се парчетом стакла?
А теби? Куповала си на отпаду?
Први пут сам се обријао у животу. -Куда идеш?
Можемо да играмо Питер и ја, а ти нас гледај. -Већ сам све видео.
Ако не желиш да помогнеш нама, шта ћеш да радиш? -Не знам.
Наставићу где сам стао.
Можда гђа Недермајер још предаје шестим разредима.
Идемо, Џуди. Неће да нам помогне. Плаши се.
Шта си рекао? -Плашиш се. Није лоше плашити се.
Идемо у дневну собу.
Немате појма у шта се упуштате.
Шта год да је, одиграћемо сами. Не треба нам твоја помоћ.
Сумњам.
Мислиш да су мајмуни, комарци и лав страшни?
Они су тек почетак.
Видео сам ствари које видиш само у кошмарима.
Незамисливе ствари. Невидљиве ствари.
Има ствари које те лове у ноћи. Нешто врисне.
И онда их чујеш како једу.
Надаш се из дна душе да ти ниси десерт. Бојим се?
Не знаш ти шта је страх. Без мене не би издржао ни пет минута.
Хоћеш да нам помогнеш?
Гледаћу.
Али не плашим се.
Питере, то је било кул.
Обрнута психологија. Тата ју је стално примењивао на мени.
Спреман? -Јесам.
Алане, спреман? -Никад ниси спреман.
Покушаћу још једном.
Алане, не мрда се.
Ниси ти на реду. -Јесам. Ја сам била прва, па Питер два пута и сад ја.
Ове две фигуре су ваше. Чије су друге две?
Слонче је било моје. Играте игру коју сам ја започео 1969.
Морам да играм.
Нисам ја на реду.
Ко је?
Сара Витл.
Овде је живела некад. -Јежим се од те куће.
Играли смо се на овој веранди.
Мадам Серена, медијум -Знао сам да ту не би живела.
Сигурно се удала за Билија Џесапа и живи у приколици. -Хајде да питамо.
Можда зна где је Сара. -Наравно да зна. Она је медијум.
Сећам се веће веранде. -Ко је? -Можете да нам помогнете?
Имате заказано? -Не. Тражимо некога. -Мадам не прима сада.
Можда ви можете да нам помогнете.
Шта вам треба? -Тражимо некога ко је живео овде.
Овде живим цео живот. -Онда сигурно познајете Сару Витл!
Шта хоћете од Саре Витл?
Саро?
Не зовем се више тако. -Сара Витл? -Шта хоћете?
Пре 26 година си са једним дечаком играла игру.
Игру у којој је бубњало?
Како знате?
Ја сам био тај дечак.
Алан?
Убио си је.
Оставите поруку и доктор ће вас звати чим буде могао.
Др Борстин? Сара Витл. Зовите што пре.
Треба ми већа доза лека.
У вези са догађајем који се није десио.
Данас имам епизоду са дечаком који није нестао.
Седим у његовој дневној соби и пијем лимунаду.
Зовите, молим вас. Занима ме ваше објашњење. Хвала.
Зваће ме у 10 до пуног сата. -Док чекамо...
Боже! Не! Не! -Саро! Смири се.
Провела сам 2.000 сати на терапији уверавајући се да то не постоји,
да се теби десило нешто тако страшно да сам то измислила.
Било је ужасно! Стварно је било.
Али догодило се. -Не, није.
Отац те је убио, раскомадао... -Ма дај!
Мој тата је то урадио?
Тата није могао ни да ме загрли, а камоли раскомада.
Пре 26 година смо започели игру...
Сад ћемо да седнемо и завршимо је.
Замисли! Ти си на реду.
Не!
Играј, Саро. -Не. -Добро.
Дај ми коцкице и можеш да се вратиш кући. Не мораш да играш. -Хвала.
Како си могао? -Закон џунгле. Навикнућеш се.
А колико сам енергије потрошила замишљајући те као духа. -Читајте!
Од бамбуса расте брже. Пази да не догамиже и до тебе.
Дивно! -Реци да се то не догађа. -Догађа се.
Не приближавајте се зидовима и не дирајте ништа!
Без наглих покрета!
Прелепо је! -Јесте. Не дирај љубичасте.
Одапиње отровна пера. И што даље од великих жутих махуна.
Каквих жутих махуна?
Држим те! -Склони то са мене.
Боже!
Држи се! -Одмах се враћам!
Извини, Ангусе!
Време за жетву!
Јеси ли добро?
Господе боже! Мој ауто.
Не могу да верујем. Упали! Молим те, упали!
Овде Карл. -Где си? Имамо проблема са животињама.
Зови Стена или Вилија. Идем да проверим сумњиву особу.
Требало је да будем ватрогасац.
Саро!
Пусти ме! -Игра још није готова. -За мене јесте.
Више ниси у џунгли. Престани да се понашаш тако.
Да ли је неко за ледени чај? Припремићу чај.
Та игра ми је упропастила живот. -Теби је упропастила?
У џунгли ћеш проводити дане док пет ил' осам не падне.
Била сам мала. Ти си нестао.
Мене је окружило јато шишмиша и јурило ме је по улици.
Бојала сам се. Жао ми је, Алане.
Нико ми није веровао. Била сам сасвим сама. -И ја сам био.
Двадесет шест година. -И ја.
У реду је, Саро. И ми се бојимо.
Али ако завршимо игру, све ће да нестане.
Шта ако заглавим у игри? -Нећеш. Јер ја нећу престати да играм.
Нећу ни ја. -Ни ја.
Хајде, Саро! -Молим те.
Знала сам да ће дан бити лош.
Све ће бити у реду. Само треба да останемо мирни.
И прихватимо шта следи.
Из дивљине ловац ће доспети.
Као дете осећаћеш се опет.
Шта је то? -Ван Пелт!
Кукавице! Врати се и бори као мушкарац!
Није било лично, синко! Долазим, био ти спреман или не!
Хеј, ти!
Баци пушку и руке увис!
Да човек не поверује!
Чак и да се Алан извуче, исто ће се понављати у бескрај.
Сав тај потиснути бес у вама привлачи много негативне енергије.
Тада се свашта догађа. Завршите у џунгли.
Није било случајно. Случајности нема. -Ко је на реду? -Ја.
Стварно? Одлично. -Могао си да кажеш да је то човек с пушком.
Нисам знао. Све зависи од коцкице. -Због њега ниси хтео да играш?
Ни ти ниси хтео да играш?
Започели смо нешто пре 26 година и сад морамо да довршимо?
Ко је он? -Ловац који убија. Лови мене и хоће да ме убије.
Зашто тебе? -Не знам. Вређа га моја појава.
Или му треба нешто за зид. -Ти си на реду. -Између пингвина и јаребице.
Јесте ли сели и поразговарали о томе? -Ти си луда! Има пушку!
Не усуђуј се да ми кажеш да сам луда!
Сви ми говоре да сам луда откад сам рекла да те је игра прогутала.
Бацићу. -Звали су ме девојка која је видела убиство Алана Париша.
Нико ми није честитао 14. рођендан. -Ни Били? -Бацаћу.
Ко? -Бацам.
Прекопај по својој подсвести. -Бацај. -Сети се старог Билија!
Клинца који ти је украо бицикл?
Не варај се, грмљавина није. Остани и ето ти агоније.
Осећаш то?
Бежите! То је стампедо!
Игра!
Не осврћите се.
Не игру!
Питере, зашто ниси зграбио игру? -Пусти га. Он је Вага.
Куда ћеш? -Кренуо је према води. -Идемо и ми.
Хало? -Џуди, овде тетка Нора. Где сте били?
Извините, погрешан број.
Чекајте мене!
Изволите. -Дајте ми 150 ових. -Не производе их од 1903.
Дођавола! Онда треба да заменим пушку. -Морате да чекате.
Морате да попуните и ове формуларе.
Могу и ја да их попуним, Луиза...
Ако неко пита, нисте је добили овде.
Не радите ваљда и ви на пошти?
Алане!
Тихо!
Питере!
Био си сјајан! -Јеси ли добро?
Ја то не бих могла јер се насмрт плашим воде!
Браво! Дај ми игру. Идемо!
Не! Понашајте се природно.
Сакриј игру!
Кад год настану проблеми, налетим на тебе. -На мене?
Не разумем. -Приводим те на саслушање. -Никуда не идем.
Добро.
Не можете да га одведете. Он је... -Њен вереник.
Рекли сте да вам је ујак. -У реду је. Брзо се враћам.
Дођавола! -Сети се шта си рекао. Нећеш напустити пријатеље!
Завршићемо игру касније. -Касније? -Ван Пелт!
Пођите сви својим кућама.
Како сад да завршимо игру? -Не можемо да је завршимо без њега.
Џуди! -Шта је?
Шта је било? -Мислио сам да могу да завршим. Остало је 10 квадратића.
Закон Џуманџија је прекршен. Враћањем назад играч је кажњен.
Покушао си да вараш? -Бацао сам коцкице тако да добијем 12.
То је ипак варање. -Питере, твоје руке!
Лорејн, овде Вили! Опљачкали су Ларијеву гвожђару.
Не могу да их зауставим! Зови Националну гарду!
Шта се то догађа? Знам да знаш. -Знам. Не би ми веровао, Карле.
Како знаш да се зовем Карл? -Знам још много више.
Знам да си радио у фабрици ципела. Звали су те обућар.
Да. Радио сам док ме Париш није отпустио. -Отпустио те је?
А имао сам нешто што би донело преокрет граду.
Ципеле? -Да.
Знам да то не значи много после 26 година, али жао ми је.
Жао ми је. -Због чега? -Ја сам Алан.
Хвала. -Шта се догађа? -Почеле су распродаје.
Јеси ли сад видела три мајмуна на мотору? -Јесам.
У квару
Можда могу чеком да платим кауцију.
Реците тој цмиздравој кукавици да га ја...
Дај ми то! Дечаче!
Упомоћ! Извуците ме!
Добро је!
Ено игре! -Чекајте овде!
Ухватио сам те, девојко.
Кад Алан чује за твоју невољу, појавиће се.
Он чак и не зна да сам овде. Пропаде ти план! Идем!
Не мрдај или ћу ти просути мозак. -У реду.
Зовите полицију! -Сад ће знати. -Хоће.
Провера цене. Није на продају.
Ако ме пустиш, могу то да прекинем.
Звучи чудно, али истина је. Молим те, помози ми.
Знам да ћу да зажалим.
Буди миран.
Ослободио сам те. Шта ћемо сада?
Ти остајеш. -Моји кључеви. -За твоје добро. Остани овде.
Морам да обавим нешто. Једног дана ћеш ми бити захвалан.
Имамо таоце у Сер Сејв-а-лоту. Жена и двоје деце.
Изгледа да је то исти наоружани преступник ког си спомињао.
Шта је Сер Сејв-а-лот? -Дисконт. Помери се.
Чекај! Нежно! -Добро.
Не брини се. Већ сам возио. Једном.
Где је Сер Сејв-а-лот? -Угао Монрове и Брестова. -Црква.
Није више. Сад је Спиди бургер. Или је био. Сви су полудели.
Џуди!
Имамо друштво! -У реду је. То је само саобраћајни полицајац.
Он ће нам помоћи.
Ево игре! -Идемо!
Искључи сирену! Овде.
Прекини, жено. Могао сам да те убијем! -Зашто нисте?
Јер ниси ти бацила коцкице, него Алан.
Ево нас! Нагази. Стисни кочницу. -Не ради!
Требало би да стигне сваког трена.
Саро! Добро си? -Јесам? -Где је Питер? -Овде.
Дивно!
Околности никада нису ван ваше контроле. Крај траке број три.
У Брентфорду је 98 људи хоспитализовано са симптомима
који варирају од грознице и осипа до силовитих напада.
Одсек за здравство моли да сви са сличним симптомима позову 911.
Средићу ја то.
Алане, разговарај с њим. -Немамо времена за то.
Знам. Али он је дете. Само је хтео да помогне.
У реду. Држи. -Хвала. Џуди, дођи.
Упозорио сам те, Питере. Али ти си то хтео да играш.
Плачеш? Не плачи. Остани одлучан. Буди чврст.
Плакање никад није помогло.
Ако имаш проблем, суочи се с њим као мушкарац.
Извини. 26 година затрпан у џунгли, а ипак сам као мој отац.
У реду је. Извини.
Сећаш се, није лоше плашити се. -Није то.
Шта је онда?
Добро. Спреман?
Не брини се. Ускоро ћемо те вратити у старог Питера.
Ући ћемо и заједно ћемо да завршимо игру.
Шта год да је...
Одједном се осећам као код куће.
Врата отворена
Лорејн, овде Карл. Мислим да знам ко је иза свега тога.
Идем у кућу Паришових. Пошаљи ми помоћ.
Лорејн?
Чекајте? -Шта је сад? -Станите!
Шта се десило? -Можете ли да ме повезете кући? -Где живите?
У Џеферсоновој улици. Кућа Паришових.
Имате ли децу? Дечака и девојчицу? -Шта је било?
Уђите! Објаснићу вам успут.
Добро! Узми га! Идемо код вас!
Да играмо негде другде? -Не. Одрастао сам у овоме.
Оно напољу ме плаши. -Ја сам на реду.
Саро, ако сад добијеш 12, победила си.
Спремни? Бацам.
У реду је.
На сваки млади месец монсун у лагуни подивља.
Монсун. Бар смо под кровом.
Аха!
Мало кише никоме неће наудити. -Али много кише може да те убије.
Шта ћемо сад? -Идемо на повишени терен.
Останите заједно!
Јеси ли добро, Питере?
Џуди? -Алане! -Шта је? -Шта је оно?
Пливајте! Брже!
Алане! -Пењите се! Идите даље!
На сто. Изађи из воде, Питере!
Попни се на лустер!
Дођи, Саро!
Јеси ли добро?
Где је?
Џуди! Питере!
Пустите мене, госпођо. Вероватно није ништа.
Превише су појачали ТВ.
Увек сам хтео ово да урадим. Одмакните се.
Дај ми руку!
Зграби ме за руку!
Узми игру.
Јеси ли добро? -Јесам.
Рвао си се с алигатором да ме спасеш.
Са крокодилом. Алигатори немају ресицу на задњим ногама.
Дођи.
Погрешила сам.
Дођите.
Ја сам на реду.
Знам! Пуковник Мастард у библиотеци шрафцигером.
Игра Погоди ко је убица.
Знај да тло варљиво је
И од песка живље је.
Помозите ми! -Остани миран. Не врпољи се. -Миран сам.
Алане, држи!
Имам га. Вуци!
Остани миран! -Брже!
Одлично!
Извући ћемо те! -Престаните да ми дајете ствари које се распадају!
Постоји лекција... -Добро.
Коју ћеш научити. -Држим те.
Понекад мораш мало да се вратиш.
Јесам ли те повредила? -Ниси. -Држим те.
Хвала ти, Џуди! Брзо си се снашла.
Сара и ја бисмо се радо извукли из пода. Питере, на реду си. -Добро.
Мислила сам да сам те изгубила. -Хвала што си остала овај пут.
Треба ти пријатељска рука? Само чекај!
Од нас свак' их осам има.
Шта је? Шта је то? -Ништа. -Не вриштите ни због чега.
Питере, мој тата је у шупи држао секиру. Донеси је.
Џуди! Питере!
Тетка Нора! То сам ја, Питер!
Не могу сад да разговарам. Објаснићу све касније.
Саро, ти си на реду. Завршићеш ако бациш 7. -Не могу да бацам.
Стави коцкице у уста. -Џуди, донеси игру! Брзо!
Џуди!
Џуди, јеси ли добро? -Јесам. Помози им.
Џуди, брзо.
Дај ми коцкице.
Уз много на коцки крај се назире,
ал' сада тло већ се тресе.
Волела бих да су тата и мама овде. -И ја!
Једина шанса нам је да завршимо игру. -Ти си на реду.
Држи игру!
Не могу да те пустим!
Не мрдај!
Устани!
Шта ти је у руци?
Баци то.
То је крај, синко. Игра је готова. Почни да бежиш.
Нећу.
Не бојиш се? -Много.
Али отац ми је говорио да се суочим с оним чега се бојим.
Браво, момче. Најзад се понашаш као мушкарац.
Желиш да кажеш нешто пре смрти?
Џуманџи.
Џуманџи!
Не, Алане! Не!
Заборавио сам свој говор!
Тако ми је драго што си се вратио. -Није ме било 5 минута.
Мени је изгледало дуже.
Зар ниси рекао да више нећеш да разговараш са мном?
Стварно сам то рекао? Извини.
У реду је, Алане. Био сам љут. И мени је жао.
Не мораш да идеш у Клифсајд ако нећеш.
Разговараћемо сутра о томе. Као мушкарци.
Као отац и син? -Може.
Морам да идем. Ја сам почасни гост. -Тата?
Давне 196... Данас у фабрици...
Није Карл био крив. Ја сам ставио ципелу на покретну траку.
Драго ми је што си ми то рекао. Хвала.
Довиђења, тата. -Довиђења.
Јој! Џуди и Питер! -Алане!
Нису горе. У 1969. смо.
Они се још нису родили.
Почињем да заборављам како је то бити одрастао. -Нема везе.
Главно да не заборавимо једно друго.
Или Џуди и Питера. Алане, хтела бих још нешто да урадим.
Учинићу то пре него што почнем да се осећам као девојчица.
Вероватно у 6. разреду не уче да возе.
Нове су за два спорта. Одлично се продају.
Не, тата, није грудњак, него патике. -Стигли су.
Тата, журим. Доћи ћу сутра по тебе на аеродром.
Дошли су?
Извините!
Џиме, драго ми је што сте стигли. -Хвала. Моја жена Марта. -Сара.
Где су деца?
Господе, ево их. -Како сте знали?
Погађали смо. Ваша деца. -Тачно. Наша су.
Џуди и Питер. Поздравите г. и гђу Париш. -Драго ми је. -И мени.
Баш вас се таквих сећам.
Чини ми се да све знам о њима јер... -Много сте причали Алану о њима.
Одмах се враћам. -Ми волимо децу.
Срећан Божић!
Кад можете да почнете? -Марта и ја смо хтели да одемо на скијање
у канадске Стеновите... -Не!
Требате нам... -Да одмах почнете да рекламирате нову линију.
Нема проблема. Могу да почнем следеће недеље. -Одлично.
Упознаћу вас с екипом с којом ћете радити. -Хвала.
Наша кућа је била ваша. Јесте ваша. Кад год хоћете.
Каква је то бука?
Обрада: двкв и НиколаЈе
Preuzeto sa www.titlovi.com